ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа№ 910/11239/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги (вх. №09.1-04.1/3994/18 від 19.12.2018) Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018

у справі №910/11239/18 (суддя Сташків Р.Б.)

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «ТОПСТАР»

до Державного підприємства «Київський завод «Імпульс»

про стягнення 58 375,56 грн

за участю представників сторін:

від позивача - Чумас Г.Г. довіреність № б/н від 01.08.18

від відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «ТОПСТАР» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» про стягнення 58 375,56 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 (повний текст складено 13.11.2018) позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «ТОПСТАР» заборгованість за поставлений товар у сумі 58 375,56 грн 56 коп.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Державне підприємство «Київський завод «Імпульс», 11.12.2018 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі №910/11239/18 повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильних висновків та постановлення незаконного рішення.

Апелянт стверджує, що судом не було враховано факт часткового погашення заборгованості, а отже заборгованість відповідача зменшилась.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2018 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 апеляційну скаргу Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі №910/11239/18 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019, після усунення відповідачем недоліків апеляційної скарги, поновлено Державному підприємству «Київський завод «Імпульс» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі №910/11239/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою (вх. №09.1-04.1/3994/18 від 19.12.2018) Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі №910/11239/18. Позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, учасникам справи - заяв, клопотань, пояснень протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, але не пізніше 15.02.2019. Справу №910/11239/18 призначено до розгляду на 22.02.2019.

Представник позивача 07.02.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві позивач зазначає, що матеріали справи та наявні в ній докази підтверджують факт наявності заборгованості відповідача, а доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

22.02.2019 до суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копій документів для підтвердження розміру судових витрат.

У судове засідання 22.02.2019 представник відповідача не з'явився.

Ухвалою від 22.02.2019 розгляд справи №910/11239/18 відкладено на 13.03.2019.

Представник відповідача в судове засідання 13.03.2019 повторно не з'явився.

У відповідності до залучених до матеріалів справи виписок з пошукової системи відстеження поштових відправлень ПАТ «Укрпошта» надіслані на адресу місцезнаходження юридичної особи відповідача, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та його представника, на адресу вказану ним у апеляційній скарзі, не були вручені під час доставки: «інші причини».

Відповідно до ч. 3, ч. 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і не вручена підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Разом з цим, апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом приписів ч. 1 ст. 9 ГПК України, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, усі учасники справи, не були позбавлені права та можливості ознайомитись з усіма ухвалами суду, які оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та розміщенні на офіційному веб-порталі судової влади України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в даному контексті також слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою, сторони в розумні інтервали часу, мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов'язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утримуватись від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом із тим, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки дане право за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Враховуючи те, що явка представників учасників справи судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 46 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Північний апеляційний господарський суд, з огляду на обмеження розгляду апеляційної скарги процесуальними строками, дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи за відсутності представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 13.03.2019 проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, крім того, просив вирішити питання про розподіл судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, як суб'єктом господарювання, було замовлено, а позивачем поставлено товар на суму 59630,76 грн, що підтверджується залученими до справи видатковими накладними, які містять номенклатуру (асортимент) товару, його кількість та ціну, підписи представників відповідача та позивача, скріплена їх печатками. Вказана обставина не заперечується сторонами.

Отже, у відповідності з ч. 1 ст. 181 та ч. 2 ст. 265 ГК України, договір поставки (купівлі-продажу) у формі єдиного документу між сторонами не укладався, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір поставки у спрощений спосіб та у письмовій формі (накладна) шляхом надання пропозиції поставки товару та зустрічного прийняти поставленого товару.

Поставка позивачем товару за видатковими накладними та, як наслідок, його часткова оплата, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин з договору поставки, який оформлювався у такий спосіб за кожною окремою поставкою, що не суперечить приписам статті 205 Цивільного кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України.

При цьому, посилання у рахунках-фактурах, які видавалися на підставі вказаних накладних, на існування договору № 070212/29 від 07.02.2012 не знайшло свого документального підтвердження у матеріалах справи, та позивач зазначає, що цей договір між сторонами укладено не було; Відповідачем не надано доказів протилежного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 19.08.2014 у справі №925/1332/13, де зазначено, що зі змісту статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов'язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Аналогічної правової позиції дотримується також і Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 у справі № 910/9075/17.

До позовної заяви позивачем було додано копію вимоги від 15.06.2018 з доказами її відправки відповідачу (т. 1 а.с. 69-71) з якої вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогами про оплату поставленого товару.

Відповідач відповіді на вказану вимогу не надав, вимог по сплаті коштів не виконав.

При цьому, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та/або комплектності поставленого за накладною товару.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що строк виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару настав.

Положеннями ст. 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі, зокрема, відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання або ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Неможливість оплати через необізнаність відповідача з реквізитами позивача для оплати перед судом не доведена, зокрема з огляду, що всі необхідні банківські реквізити та адреса позивача були вказані в накладних, тому відповідач не був позбавлений права та можливості, як зобов'язана сторона, здійснити оплату, або скористатися наданим ст. 537 ЦК України правом виконати свій обов'язок шляхом внесення коштів у депозит нотаріуса. Доказів відмови Позивача від отримання оплати матеріали справи не містять, і так само не містять доказів внесення Відповідачем коштів на депозит нотаріуса.

Як встановлено судом першої інстанції, у встановлений ст. 692 ЦК України строк відповідач вартість отриманого товару повністю не оплатив (поставлено товару на суму 59 630,76 грн, а сплачено 1 255,20 грн), наявність у відповідача заборгованості в сумі 58375,56 грн, яка не була погашена на час подання позову, та залишилась непогашеною на момент прийняття оскаржуваного рішення, позивачем належним чином доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на оплату ним заборгованості, як на підставу для відмови у позові, однак з вказаними доводами колегія суддів не погоджується.

Як доказ погашення заборгованості, відповідачем до апеляційної скарги додано платіжне доручення № 418 від 02.10.2018 на суму 6 000,00 грн Дослідивши вказане платіжне доручення, колегія суддів зазначає, що платником є відповідач, а отримувачем є позивач, при цьому, у призначенні платежу вказано «погашення кредиторської заборг. У сумі 5 000,00 грн, ПДВ - 20% 1000,00 грн Проведення процедури держ. Закупівель не передбачено».

З огляду на призначення платежу вказане у платіжному дорученні, відповідачем не доведено, що вказана сума була сплачена відповідачем саме на виконання спірного зобов'язання, а тому надане відповідачем платіжне доручення не приймається колегією суддів як належний та допустимий доказ часткового погашення заборгованості, яка є предметом спору.

Враховуючи наведені обставини справи у їх сукупності, колегія суддів відхиляє доводи апелянта та зазначає, що розрахунок заборгованості наданий позивачем є обґрунтованим і арифметично правильним, її розмір є доведеним та не спростовано відповідачем, а отже позовні вимоги про стягнення 58375,56 грн заборгованості є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі №910/11239/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу;

Положеннями ч.ч. 2, 3, 4, 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, до якого було додано копію договору про надання правової допомоги б/н від 01.06.2018, копію специфікації до договору б/н від 01.06.2018, рахунок на оплату юридичних послуг, платіжне доручення про оплату юридичних послуг, а також документи на підтвердження повноважень адвоката.

Крім того, 22.02.2019 представником позивача подано клопотання про приєднання до матеріалів справи копій документів в підтвердження розміру судових витрат, а саме: копію акту приймання-передачі послуг від 22.02.2019 та копію звіту про надану правничу допомогу станом на 22.02.2019.

Враховуючи вказані норми та необґрунтованість апеляційної скарги, дослідивши подані позивачем докази, які підтверджують судові витрати на оплату послуг адвоката, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, понесені ним при розгляді скарги в суді апеляційної інстанції, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Судові витрати за подання апеляційної скарги, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі № 910/11239/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі № 910/11239/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі № 910/11239/18.

4. Стягнути з Державного підприємства «Київський завод «Імпульс» (03039, м. Київ, вул. Деміївська, будинок 5-А, ідентифікаційний код 05388256) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «ТОПСТАР» (49006, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Юрія Савченка, будинок 47, квартира 3, ідентифікаційний код 33183798) 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

6. Справу № 910/11239/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 22.03.2019