СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа №917/1138/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Фурманюк І.В., свідоцтво серія ДН№5385, довіреність №55/12 від 12.03.2019 року;

відповідача - Плескач М.С., посвідчення №2116 від 22.02.1990 року, свідоцтво серія ПТ№2116 від 11.04.2018 року, довіреність №126/84 від 21.01.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ», м.Кременчук, Полтавська область, (вх.№230П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 04.12.2018 року по справі №917/1138/18,

за позовом Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ», м.Кременчук, Полтавська область,

про стягнення 1406786,02 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (позивач у справі) звернулося з позовною заявою до Господарського суду Полтавської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» (відповідач у справі) 1406786,02 грн. штрафу за неналежне невиконання відповідачем умов договору поставки №96ТД/17 від 08.02.2017 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.12.2018 року у справі №917/1138/18 (повний текст складено 13.12.2018 року, суддя Семчук О.С.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» на користь Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» 984750,21 грн. штрафу та 21101,79 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 04.12.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» шляхом стягнення штрафних санкцій у розмірі 10% від заявленої суми.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що не в повній мірі враховано клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та доказу доданого до нього у формі звіту про фінансовий стан підприємства.

На думку апелянта, суд першої інстанції залишив поза увагою факт того, що у підприємства фактично відсутній власний капітал. ТОВ «Торговий дім «АвтоКрАЗ» позбавлено реальної можливості його накопичити через величезні борги, які суттєво унеможливлюють нормальне функціонування підприємства, що в свою чергу призводить до неможливості покрити та виплатити всі існуючі та пред'явлені зобов'язання в такому значному обсязі.

Скаржник вказує, що сума нарахованих штрафних санкцій є непомірно великим фінансовим тягарем у порівнянні із вчиненим відповідачем простроченням поставки товару, а доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущення такого порушення, як і будь-яких посилань на можливість їх завдання не надано.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що штрафні санкції заявлені до стягнення у даній справі перетворюються на несправедливо обтяжливий тягар для ТОВ «Торговий дім «АвтоКрАЗ» та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків з боку позивача. Таким чином, скаржник просить суд врахувати клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, подане до суду першої інстанції та керуючись ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та зменшити розмір штрафних санкцій, які підлягають стягнення на користь позивача до 90%.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 року у справі №917/1138/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі.

05.03.2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2368), який є тотожним за змістом до позовної заяви та в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

12.03.2019 року апелянт надав відповідь на відзив (вх.№2532), який колегією суддів досліджено та долучено до матеріалів справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2019 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Россолова В.В., для розгляду справи №917/1138/18 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. та ухвалою суду від 05.03.2019 року задоволено клопотання позивача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 13.03.2019 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 08.02.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» (продавець, відповідач у справі) укладено договір поставки №96ТД/17, відповідно до п. 1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язався прийняти та оплатити автомобілі в номенклатурі, кількості та в строки, вказані в специфікаціях до цього договору.

Згідно п. 3.1 договору поставка автомобілів здійснюється в терміни і на умовах, зазначених у специфікації до цього договору, яка з моменту підписання сторонами, складає невід'ємну частину договору.

Згідно умов додаткової угоди №2 до договору поставки від 05.09.2017 року, якою внесено зміни до специфікацій №4 від 26.05.2017 року, продавець зобов'язався поставити автоцистерну пожежну АЦ-60 (65053) - 335.02 на шасі КрАЗ - 65053-05 не пізніше 20.12.2017 року; вартість автоцистерни 3836959,50 грн.

За специфікацією №6 від 10.10.2017 року термін поставки автомобіля спеціалізованого ФПВ - 16606 на шасі КрАЗ - 63221-05 - до 18.12.2017 року; вартість автомобіля 2739000,00 грн.

За специфікацією №7 від 10.10.2017 року термін поставки автомобілів бортових KpA3-65053-05 у кількості 2 шт. - до 18.12.2017 року; вартість автомобілів 3138360,00 грн.

За специфікацією №8 від 10.10.2017 року термін поставки автомобілів бортових KpA3-5233BE-500 у кількості 2 шт. - до 18.12.2017 року; вартість автомобілів 3300480,00 грн.

Згідно специфікації №9 від 10.10.2017 року термін поставки автомобілів спеціалізованих ФПВ-14224 на шасі KpA3-5233HE-500 у кількості 2 шт. - до 18.12.2017 року; вартість автомобілів 3770400,00 грн.

Умовами договору погоджено, що загальна сума договору визначається як вартість автомобілів, поставка яких здійснюється відповідно до специфікацій до цього договору. Оплата за автомобілі, що постачаються, здійснюються в національній валюті України - гривні, впродовж 5-ти календарних днів з моменту поставки автомобілів. Датою оплати вважається дата находження грошових коштів в повному обсязі на розрахункових рахунок продавця.

Договір поставки №96-ТД/17 від 08.02.2017 року та специфікації підписані та скріплені печатками обох сторін без зауважень.

Оцінивши зміст договору №96-ТД/17 від 08.02.2017 року та специфікацій, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, то укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вказує позивач, відповідачем не виконані належним чином умови договору, а саме, продавець порушив строки поставок автомобілів:

- за додатковою угодою №2 до договору від 05.09.2017 року фактично поставка була здійснена 10.04.2018 року, що підтверджується видатковою накладною №1423 від 10.04.2018 року; таким чином кількість днів прострочення складає 110 календарних днів;

- за специфікацією №6 від 10.10.2017 року фактично поставка була здійснена 05.04.2018 року, що підтверджується видатковою накладною №1415 від 05.04.2018 року; кількість днів прострочення складає 107 календарних днів;

- за специфікацією №7 від 10.10.2017 року фактично поставка була здійснена 06.02.2018 року, що підтверджується видатковою накладною №398 від 06.02.2018 року; кількість днів прострочення складає 49 календарних днів;

- за специфікацією №8 від 10.10.2017 року фактично поставка була здійснена 12.03.2018 року, що підтверджується видатковою накладною №989 від 12.03.2018 року; кількість днів прострочення складає 83 календарних дні;

- за специфікацією №9 від 10.10.2017 року фактично поставка була здійснена 27.02.2018 року, що підтверджується видатковою накладною №742 від 27.02.2018 року; кількість днів прострочення складає 70 календарних днів.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

У зв'язку з гострою виробничою необхідністю, позивач листом від 23.11.2017 року №5426/14 звернувся до ТОВ «Торговий дім «АвтоКрАЗ» щодо надання інформації про стан виготовлення та поставку автомобілів у строк визначений договором.

Листом від 14.12.2017 року №4051/06 відповідач повідомив позивачу про неможливість своєчасної поставки автомобільної техніки згідно договору.

Відповідно до п. 3.2 договору продавець має право здійснити поставку і в інші строки виключно на підставі попередньої згоди покупця, наданої у письмовій формі.

Однак, матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено, що позивач надавав згоду у відповідності до умов договору на перенесення строків поставки автомобілів.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 7.2 договору за несвоєчасну поставку автомобілів продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 0,1% від вартості автомобілів за кожен день прострочення.

Враховуючи вказаний пункт договору позивач нарахував відповідачу штраф у розмірі 0,1% від вартості автомобілів за кожен день прострочення, загальний розмір якого склав 1406786,02 грн.

Позивач скористався своїм правом на досудове врегулювання спору і направив відповідачу претензію від 21.05.2018 року вих. №123/12 щодо сплати штрафних санкцій за порушення строків поставки по договору на загальну суму 1406786,02 грн.

У відповіді на претензію від 14.06.2018 року №2166/06 відповідач не заперечує факт порушення строків поставки автомобільної техніки, однак заходів щодо задоволення претензійних вимог відповідачем не вжито.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення суми штрафу, враховуючи порушення відповідачем строків поставки, дійшов вірного висновку, що розрахунок є вірним.

Разом з тим, у суді першої інстанції відповідач у порядку ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

Відповідач зазначає, що підприємство перебуває у досить скрутному становищі, адже має ряд непогашеної заборгованості перед Державною службою України з надзвичайних ситуацій, Інгулецьким гірничо-збагачувальний комбінатом та АТ «Укргазвидобування», своєчасна несплата якої призвела до накладення державною виконавчою службою арешту на кошти ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ». Товариство повністю позбавлено можливості здійснювати свої обов'язки перед державним бюджетом України щодо сплати податків та зборів. Крім того, товариство не виконує взяті на себе зобов'язання щодо сплати комунальних послуг за водопостачання та теплопостачання, за електроенергію та інше.

Крім цього, автомобілі за договором були реалізовані ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ» на підставі договору комісії, який укладено між ПрАТ «АвтоКрАЗ» та ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ», кінцевим вантажоодержувачем за яким є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до умов договору комісії комісійна винагорода комісіонера (ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ») складає 2000,00 грн. за кожний реалізований автомобіль. Отже, нарахування штрафних санкцій у розмірі виставленому позивачем є не співрозмірним отриманій вигоді ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ» від реалізації товару.

Згідно інформації наданої заводом-виробником ПрАТ «АвтоКрАЗ» у вигляді калькуляції автомобілі були виготовлені зі збитком для підприємства.

Відповідно до даних балансу (звіту про фінансовий стан) ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ», станом на 30.09.2018 року не покритий збиток підприємства виріс з 6136000,00 грн. до 13804000,00 грн., що у підсумку на 7668000,00 грн. більше від суми, яка була на початок звітного періоду.

Таким чином, відповідач просить звернути увагу суду на той факт, що у підприємства фактично відсутній власний капітал. ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ» позбавлено реальної можливості його накопичити через величезні борги, які суттєво унеможливлюють нормальне функціонування підприємства, що в свою чергу призводить до неможливості покрити та виплатити всі існуючі та пред'явлені зобов'язання в такому значному обсязі.

Відповідач наполягає на тому, що сума нарахованих штрафних санкцій є надмірно великою в порівнянні із вчиненим простроченням поставки товару, а доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущення такого порушення, як і будь-яких посилань на можливість їх завдання, не надано.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Положенням ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Приписами частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз вищевказаних норм права свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова Верховного Суду від 06.11.2018 року по справі №917/89/18; рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

Місцевий господарський суд з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги те, що відповідач, укладаючи договір усвідомлював та погодив всі істотні умови договору, в тому числі строки поставки та штрафні санкції, проте не скористався своїм правом на погодження з позивачем інших строків виконання зобов'язань з поставки товару та не ініціював укладення додаткової угоди до договору щодо перенесення строків поставки, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

При цьому, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 2 Господарського процесуального кодексу України та ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи незадовільний фінансовий стан відповідача, який підтверджується наданою ним копією балансу на 30.09.2018 року, а також те що відповідач є торгівельним підприємством, яке не є виробником автотранспорту, який поставлявся за Договором, і безпосередньо від нього не залежали строки виробництва таких автомобілів; заводом-виробником є ПрАТ «АвтоКрАЗ», який враховуючи наявну ситуацію в державі першочергово виконує державні замовлення, судом першої інстанції при прийнятті рішення про зменшення штрафних санкцій враховано також і інтереси позивача, зокрема клопотання задоволено частково та зменшено розмір стягуваного штрафу на 30%, а не на 90%, як просив відповідач, тобто фактично рівною мірою дотримано прав та інтересів обох сторін у справі.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 04.12.2018 року по справі №917/1138/18 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 04.12.2018 року по справі №917/1138/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал