ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа№ 910/12324/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко А.І.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

прокурор: Греськів І.І. за посвідченням;

від позивача 1: не з'явився;

від позивача 2: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.12.2018

у справі №910/12324/18 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі

1. Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації

2. Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва"

до Організації ветеранів Святошинського району м. Києва

про зобов'язання повернути нежитлове приміщення,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08 грудня 2018 року позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 11.01.2019 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки прокурор правомірно звернувся з даним позовом з метою захисту інтересів держави в особі позивачів, які не здійснювали заходів щодо повернення майна територіальної громади. Також прокурор направляв позивачам повідомлення про намір звернутися до суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи на 11 березня 2019 року.

Позивачі та відповідач не скористались своїм правом подати відзиви на апеляційну скаргу.

Сторони представників у судове засідання не направили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвали суду.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2019, у зв'язку із перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці, для розгляду апеляційної скарги у справі №910/12324/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Козир Т.П., суддів: Коробенка Г.П., Тищенко А.І.

Прокурор у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У вересні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №8 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - позивач-1) та комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" (далі - позивач-2 або комунальне підприємство) про зобов'язання Організації ветеранів Святошинського району м. Києва (далі - відповідач) повернути нежитлове приміщення, розташоване по просп. Корольова, 10 А, у м. Києві площею 28,70 кв. м. на першому поверсі шляхом його звільнення та передачі майна по акту приймання-передачі Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва", у зв'язку з припиненням дії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 560 від 10.05.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із закінченням строку дії укладеного між позивачем-1, як орендодавцем, позивачем-2, як балансоутримувачем, та відповідачем, як орендарем, договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 560 від 10.05.2016, відповідачем має бути здійснена передача орендованого майна позивачу-2 по акту приймання-передачі. Проте, після закінчення терміну дії договору відповідач орендоване приміщення не звільнив, що призвело до звернення прокурора з вимогами про зобов'язання відповідача повернути орендоване приміщення за договором.

Обґрунтовуючи підстави звернення із даним позовом, прокурор зазначав, що неналежне здійснення Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" повноважень по захисту державних інтересів є підставою у відповідності до ст.131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" для вжиття Київською місцевою прокуратурою № 8 заходів представницького характеру шляхом пред'явлення позову з метою захисту інтересів держави.

За результатами розгляду матеріалів справи та доводів прокурора і сторін суд першої інстанції прийшов до висновку щодо наявності обставин, які є достатніми підставами для залишення позову без розгляду.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом судового розгляду у даній справі є позовні вимоги прокурора про зобов'язання повернути нежитлове приміщення, яке є власністю територіальної громади міста Києва.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що Верховним Судом розглядався ряд спорів, у яких надані висновки щодо права прокурора на звернення до суду із позовами в інтересах держави.

Так, у постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 23.01.2019 у справі №920/331/18 містяться наступні висновки:

- відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом;

- розглядаючи кожен випадок окремо, суд повинен вирішити, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін;

- у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи;

- з огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено;

- отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України);

- положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру";

- так, за змістом частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті;

- отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд України висловив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який вже втратив чинність. Однак, наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У пункті 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України зазначено про можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з'ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка, проте, є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Північний апеляційний господарський суд, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, встановив наступні обставини щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі.

В обґрунтування необхідності здійснення представництва інтересів держави у суді, прокурором зазначено, що згідно з розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06.02.2015 "Про передачу та закріплення житлового та нежитлового фонду", балансоутримувачем вказаного приміщення є Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва". За умовами п.п. 1.1, п.4.3 Статуту Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва", затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 8 від 06.01.2015 (далі - Статут), комунальне підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Засновником і власником комунального підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.

Відповідно до ст.ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Статтею 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація та Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" в силу зазначених вимог закону та делегованих їм повноважень зобов'язані діяти в інтересах всіх мешканців міста Києва та на захист інтересів територіальної громади, зокрема, з метою захисту комунальної власності.

Майно комунального підприємства належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплене за ним на праві господарського відання.

Економічні інтереси держави, за доводами прокурора, полягають і в законному та ефективному використанні об'єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Законодавець, надавши прокурору повноваження представництва, визначив можливість органам прокуратури захищати державні інтереси, а тому порушення інтересів територіальної громади є безумовною підставою для вжиття заходів реагування в порядку ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

При цьому, прокурор вказує, що відповідно до п. 14.1 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015, орендодавці та підприємства - балансоутримувачі здійснюють контроль за використанням майна, переданого в оренду, та документальний контроль своєчасності надходження орендної плати до бюджету (міського).

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" відповідно до п. 14.1 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 та п. 5.1.11 Статуту повинно проводити відповідну претензійно - позовну роботу

Отже, Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації Київською міською радою делеговано правомочності щодо управління зазначеним комунальним майном, а Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва", як господарюючому суб'єкту, ввірено функції балансоутримувача вказаного приміщення.

Нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку, як вказує прокурор, виявляється в пасивній поведінці Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та комунального підприємства, які є уповноваженими суб'єктами по захисту інтересів держави та територіальної громади міста Києва в суді.

Однак, у даному випадку правовідносини сторін спору не зачіпають інтересів держави, а стосуються лише економічного питання: можливості місцевої влади отримувати прибуток від надання комунального майна в оренду, тобто, питання ефективного та виключно в інтересах територіальної громади міста Києва розпорядження комунальним майном.

Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Проте, у позові прокурор не вказав, якими повноваженнями органу виконавчої влади наділені позивачі у спірних відносинах та які конкретні інтереси держави в даному випадку порушуються.

Крім того, комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені публічно-владні управлінські функцій в межах спірних правовідносин.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27). .

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство звернулось до прокуратури з листом № 420 від 15.08.2018 про вжиття відповідних заходів реагування з мотивів відсутності у підприємства грошових коштів для сплати судового збору.

Тобто, прокурор звернувся з позовом у спорі, який випливає з господарської діяльності, в інтересах суб'єкта господарювання - Комунального підприємства, фактично звільнивши комунальне підприємство від необхідності сплачувати судовий збір за подання позову відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Проте, прокурор за цим Законом не є тим суб'єктом, який наділений правомочностями щодо вирішення питань сплати судового збору при зверненні до суду в інтересах суб'єктів господарювання.

А сам факт звернення прокурора з позовом у даній справі в інтересах комунального підприємства, з урахуванням повноважень прокуратури та місця в системі правосуддя, на думку суду апеляційної інстанції, породжує ситуацію явної нерівності сторін у справі.

Також апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності факту повідомлення прокурором позивачів про намір звернутися до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом в інтересах держави.

Так, в матеріалах справи наявний лист Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 від 11.09.2018 № 43-5577вих-18, проте, відсутні докази як відправлення такого листа позивачам, так і отримання ними вказаного листа, а тому вказаний лист обґрунтовано відхилено судом першої інстанції.

За вказаних обставин, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що прокурором подано позов в інтересах держави в особі Комунального підприємства та Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації без достатніх правових підстав та за відсутності належного обґрунтування необхідності такого представництва, що стало наслідком порушення принципу рівності сторін судового процесу як фундаментальної засади права на справедливий суд.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи викладені у даній постанові правові позиції Верховного Суду щодо права прокурора на звернення із позовами до суду, зокрема, викладені у постанові від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, місцевий господарський суд прийшов до юридично правильного висновку про відсутність у даному випадку законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності у даному випадку та є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 226 ГПК України.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 08 грудня 2018 року - без змін.

2. Справу №910/12324/18 повернути до Господарського суду Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.03.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

А.І. Тищенко