ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа№ 925/843/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Мельничук О.С.

прокурор Винник О.О.

відповідач 1 ОСОБА_2

відповідач 2 ОСОБА_3

третя особа на стороні позивача 1 не з'явився

третя особа на стороні позивача 2 не з'явився

третя особа на стороні позивача 3 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 1 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 2 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 3 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 4 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 5 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 6 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 7 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 8 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 9 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 10 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 11 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 12 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 13 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 14 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 15 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 16 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 17 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 18 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 19 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 20 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 21 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 22 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 23 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 24 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 25 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 26 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 27 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 28 не з'явився

третя особа на стороні відповідача 29 не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Заступника прокурора Черкаської області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.12.2018 (повний текст рішення складено 27.12.2018)

у справі №925/843/15 (суддя А.В. Васянович)

За позовом Заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави

до:

1. Свидівоцької сільської ради,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур"

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області,

2. Черкаського регіонального управління водних ресурсів,

3. Державної екологічної інспекції у Черкаській області

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:

1. ОСОБА_4,

2. ОСОБА_5,

3. ОСОБА_6,

4. ОСОБА_7,

5. ОСОБА_8,

6. ОСОБА_9,

7. ОСОБА_10,

8. ОСОБА_11,

9. ОСОБА_12,

10. ОСОБА_13,

11. ОСОБА_14,

12. ОСОБА_15,

13. ОСОБА_16,

14. Приватного підприємства "ММК-Черкаси",

15. ОСОБА_17,

16. ОСОБА_18,

17. ОСОБА_19,

18. ОСОБА_20,

19. ОСОБА_21,

20. ОСОБА_22,

21. ОСОБА_23,

22. ОСОБА_24,

23. ОСОБА_25,

24. ОСОБА_26,

25. ОСОБА_27,

26. ОСОБА_28,

27. ОСОБА_29,

28. ОСОБА_30,

29. ОСОБА_31,

про визнання недійсними рішень та договорів, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Свидівоцької сільської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" про:

- визнання недійсними рішення Свидівоцької сільської ради від 07 вересня 2007 року №13-17 та № 13-11;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 9,7633 га від 20 вересня 2007 року укладеного між Свидівоцькою сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур";

- визнання недійсними рішення Свидівоцької сільської ради від 15 лютого 2013 року №26-22 та від 05 квітня 2013 року №28-20;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,8856 га (кадастровий номер :04:005:0121) від 03 квітня 2014 року, укладений між Свидівоцькою сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур";

- визнання недійсним рішення Свидівоцької сільської ради від 05 квітня 2013 року №28-22;

- визнання недійсним договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 05 квітня 2013 року, укладеного між Свидівоцькою сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур".

Позовні вимоги мотивовані невідповідністю спірних рішень та договорів вимогам статей 20, 59, 122, 134 Земельного кодексу України через приналежність проданої за спірним договором земельної ділянки до земель водного фонду і наявність заборони продажу земель водного фонду; порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення землі із земель водного фонду на землі рекреаційного призначення; у матеріалах проекту відведення земельної ділянки в оренду відсутня згода Черкаського регіонального управління водних ресурсів, як землекористувача на вилучення та передачу земельної ділянки; не проведення земельних торгів.

Вказані порушення відповідачами вимог законодавства за твердженням прокурора порушують інтереси держави і суспільства, в зв'язку з чим прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17 травня 2017 року рішення господарського суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11 жовтня 2017 року рішення господарського суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17 травня 2017 року скасовано, а справу №925/843/15 направлено на новий розгляд до господарського суду Черкаської області.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.12.2018 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спірна земельна ділянка до передачі її в оренду взагалі не була віднесена до жодної з передбачених ст. 19 Земельного кодексу України категорій земель, а мала лише визначений вид угідь, який характеризував ділянку за природними та набутими властивостями, у зв'язку з чим Свидівська сільська рада при прийнятті оскаржуваних рішень та укладення договору купівлі-продажу діяла в межах визначених законом повноважень.

Крім цього, станом на 2007 рік на території Свидівської сільської ради взагалі не обліковувалися землі водного фонду та не перебували в користуванні такі угіддя як "болота". Також, суд зазначив, що встановлена прибережна захисна смуга, яка саме в силу положень ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. ст.1, 4, 88 Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду, жодним чином не належить (повністю або частково) до викупленої другим відповідачем земельної ділянки згідно договору-купівлі продажу від 03 квітня 2013 року №1595, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Заступник прокурора Черкаської області подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 18.12.2018 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий господарський суд, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, не врахував правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 21.056.2014 року №6-16цс14. Крім того, висновки суду першої інстанції про недоведеність приналежності спірної земельної ділянки до земель водного фонду є помилковим на не ґрунтується на обставинах справи.

Також, скаржник зазначив, що спірні земельні ділянки знаходяться в прибережній захисній смузі Кременчуцького водосховища річки Дніпро.

Прибережна захисна смуга та водозахисна дамба (землі Черкаського регіонального управління водних ресурсів, за рахунок яких надавалась земельна ділянка) є складовою частиною водосховища, їх роздільне існування неможливе. Тобто, на спірній земельній ділянці фактично розташований загальнодержавний водний об'єкт, а землі під ним, відповідно до п.п. "г", "ж" ч. 3 ст. 84 та ст. 83 ЗК України не можуть відноситися до земель комунальної власності.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 у справі №925/843/15 апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 21.03.2019.

25.02.2019 від відповідача 2 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні 21.03.2019 року прокурор надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідачів 1 та 2 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити без змін оскаржуване рішення. Треті особи в судове засідання не з'явились про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтями 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Свидівоцької сільської ради № 9-8 від 30 березня 2007 року товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" було надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження по відведенню земельної ділянки площею 9,8 га під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу по вул. Дахнівській в межах с. Свидівок, в довгострокову оренду терміном на 49 років з правом подальшого викупу (т.2 а.с. 32).

На виконання вказаного рішення, Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський міський земельно-кадастровий центр" на замовлення товариства з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" було розроблено проект відведення вказаної вище земельної ділянки під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу (т.2 а.с. 5-61).

07 вересня 2007 року рішеннями Свидівоцької сільської ради №13-17 та №13-11 (т.2 а.с. 60-61), було затверджено розроблений на замовлення товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" проект землеустрою та надано товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" земельну ділянку загальною площею 9,7633 га під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу по вул. Дахнівській в межах с. Свидівок за рахунок земель Черкаського регіонального управління водних ресурсів та земель загального користування, в довгострокову оренду терміном на 49 років з правом наступного викупу, при умові додержання обмежень у використанні земельної ділянки, згідно ст. 61 Земельного кодексу України.

На виконання зазначених рішень, 20 вересня 2007 року між Свидівоцькою сільською радою (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та 24 вересня 2007 року зареєстрований у Черкаському районному відділі регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" за номером 20 (т.1 а.с. 18-23).

Згідно умов договору в оренду передавалася земельна ділянка площею 9,7633 га, у тому числі: 9,7633 га - землі загального користування (болота) в адмінмежах Свидівоцької сільської ради в межах населеного пункту села Свидівок по вул. Дахнівській, Черкаського району, Черкаської області.

15 лютого 2013 року, Рішенням Свидівоцької сільської ради №26-22 (т.1 а.с. 24) надано дозвіл сільському голові ОСОБА_34 укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 48 856 кв.м. згідно експертної оцінки земельної ділянки в сумі 1 013 273 грн.

На виконання зазначеного рішення, 03 квітня 2013 року між Свидівоцькою сільською радою (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" набуло право власності на земельну ділянку площею 4,8856 га, розташовану по вул. Дахнівській, 85 в селі Свидівок Черкаського району Черкаської області, кадастровий номер якої :04:005:0121 (т.1 а.с.26-33).

05 квітня 2013 року Свидівоцькою сільською радою було прийнято рішення за №28-20 "Про затвердження договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2013 року, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" (т.1 а.с.25).

Рішенням Свидівоцької сільської ради від 05 квітня 2013 року №28-22 внесено зміни до укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" договору оренди земельної ділянки, та визначено, що в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" передається земельна ділянка площею 4,8777 га рекреаційного призначення (т.1 а.с.30).

На підставі зазначеного рішення 06 квітня 2013 року між відповідачами було укладено договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2007 року (т.1 а.с. 32-33).

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначає про невідповідність спірних рішень та договорів вимогам статей 20, 59, 122, 134 Земельного кодексу України.

Щодо твердження прокурора про приналежність проданої першим відповідачем другому відповідачу за спірним договором земельної ділянки до земель водного фонду, продаж яких не передбачений Земельним кодексом України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 20 ЗК України (в редакції станом на 07 вересня 2007 року) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (чинного станом на момент укладання договору купівлі-продажу землі) Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються, зокрема, такі відомості про земельні ділянки як їх цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Відомості Державного земельного кадастру є офіційними (ч. 1 ст. 20 вищевказаного Закону).

Як вбачається з листа Управління Держземагентства у Черкаському районі Черкаської області від 11 серпня 2015 року №2442/01-16 (т.1 а.с. 136) згідно даних державної статистичної звітності станом на 07 вересня 2007 року земельна ділянка площею 9,7633 га обліковувалася як землі загального користування (секція К Класифікатора видів цільового призначення земель).

З дати прийняття рішення Свидівоцької сільської ради №13-11 від 07 вересня 2007 року по даний час вказана земельна ділянка належить до категорії земель рекреаційного призначення (секція Е Класифікатора видів цільового призначення земель).

Згідно з листом Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 03 червня 2015 року за №32-28-0.4-592/2-15 (т.1 а.с. 137) у Черкаського регіонального управління водних ресурсів на території Свидівоцької сільської ради наявний державний акт на право постійного користування землею І-ЧР №00969 від 08 червня 2001 року виданий згідно рішення Черкаської районної ради від 16 травня 2001 року №16-5 на площу 8,24 га під існуючий причал.

Відповідно до форми 6-зем на території Свидівоцької сільської ради станом на 01 січня 2005 року за Черкаським регіональним управлінням водних ресурсів обліковувалось 95,7003 га (з них 30,2 га в межах села Свидівок): 8,24 га - землі громадського призначення, 21,86 га - під гідротехнічними спорудами та 65,6003 га - під штучними водотоками (каналами, колекторами, канавами).

Згідно форми 6-зем на території Свидівоцької сільської ради станом на 01 січня 2007 року за Черкаським регіональним управлінням водних ресурсів обліковувалось 88, 3660 га (з них 22,8657 га в межах села Свидівок): 0,9057 га - землі громадського призначення, 21,86 га - під гідротехнічними спорудами та 65,6003 га - під штучними водотоками (каналами, колекторами, канавами).

Також в листі №32-28-0.4-592/2-15 від 03.06.2015 зазначено, що згідно даних Державного земельного кадастру на території Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області станом на 01 січня 2007 року та 01 січня 2013 року не обліковувалося земель водного фонду, що визначені згідно ст. 20 ЗК України.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду.

Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності; громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті:

а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами;

б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами;

в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;

г) береговими смугами водних шляхів;

ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті:

- морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами;

- прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами;

- гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Черкаської обласної ради №21-17/ІV від 13 квітня 2005 року (т. 1 а.с. 131) до складу села Свидівок були включені земельні ділянки загальною площею 260, 68 га, з них, зокрема, 123, 82 га - земель загального користування, в тому числі - 100 га мілководдя Кременчуцького водосховища, яке розташовано на території Черкаської, Полтавської та Кіровоградської областей та є водним об'єктом загальнодержавного значення.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, на підставі оскаржуваних рішень Свидівоцької сільської ради від 07 вересня 2007 року № 13-17 та № 13-11 і договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2007 року товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" надано в оренду земельну ділянку загальною площею 9,7633 га за рахунок земель Черкаського регіонального управління водних ресурсів (2 га) та за рахунок земель загального користування (болота) (7,8 га) Свидівської сільської ради.

Так, Відповідно до наказу Державного комітету статистики від 05 листопада 1998 року №377 у графі 63 державної статистичної звітності вказуються дані про відкриті заболочені землі - землі (не зайняті лісовими насадженнями), що частково, тимчасово або постійно затоплюються водою і які в незатопленому стані є вологим, губчастим субстратом; рослинність складається переважно із розкладеного моху та інших рослин.

При цьому, згідно з додатком 4 до Порядку ведення Державного земельного кадастру "Класифікація видів земельних угідь" болота відносяться до групи 03 підгрупи 003 "Землі без рослинного покриву або з незначними рослинним покривом". Група включає незабудовані землі, поверхня яких зовсім або майже не покрита будь-якою рослинністю. Дана група не входить в групу 006 "Води", яка включає частину національної території, покриту поверхневими водами (природні і штучні водойми), що входять до складу природних ланок кругообігу води, яка обмежена лінією узбережжя.

Тобто, спірна земельна ділянка не має відношення до земель водного фонду за природними властивостями на момент відведення.

Як вбачається з Проекту відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" площею 9,7633 га під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу за адресою: вул. Дахнівська, с. Свидівок, Черкаського району, Черкаської області, частина земельної ділянки площею 29 627 кв. м знаходиться в межах прибережної захисної смуги, тому товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" встановлено обмеження, передбачені ст. 89 Водного кодексу Українита ст. 61 Земельного кодексу України.

Зазначене підтверджується висновком відділу містобудування та архітектури Черкаської РДА від 27 серпня 2007 року № 199, висновком Черкаського районного відділу земельних ресурсів від 28 серпня 2007 року №1470/01.04, висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області №765 від 16 серпня 2007 року, в якому, зокрема, зазначено категорію земель - землі водного фонду, які передаються без права капітального будівництва та без права викупу і висновками інших державних органів, отриманих під час розроблення проекту.

Як вбачається з пояснень Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 18 квітня 2016 року №9-28-0.6-3367/15-16 (т. 3 а.с. 245-246) спірна земельні ділянка до моменту відведення не мала визначеного цільового призначення та не відносилась до жодної категорії земель.

Крім того, зазначено, що згідно з наявної в Головному управлінні Держгеокадастру у Черкаській області інформації на території Свидівоцької сільської ради в користуванні Черкаського РУВР станом на 01 січня 2005 року (включення ділянки в межі с. Свидівок) та 01 липня 2007 року (передача земельної ділянки в оренду) не перебували в користуванні такі угіддя як "болота". Також були відсутні землі водного фонду, які визначені згідно ст. 20 ЗК України.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що первинно категорія була встановлена рішенням Свидівоцької сільської ради №13-11 від 20 вересня 2007 року як землі рекреаційного призначення, що підтверджується офіційними даними Державного земельного кадастру та наявними в договорі оренди землі (правовстановлюючий документ).

Зазначене підтверджується листом Головномого управління Держгеокадастру у Черкаській області №9-28-0.7-543/15-15 від 24.09.2015 (т.2 а.с. 101-105), згідно з яким станом на момент викупу земельна ділянка мала визначені угіддя - "під кемпінгами, будинками для відпочинку або для проведення відпусток (рядок 57)", що відповідно до ст. 50 ЗК України належать до земель рекреації.

При цьому, ні на момент відведення, ні на момент викупу спірної земельної ділянки, щодо неї не було встановлено та зареєстровано згідно вимог чинного законодавства жодних обмежень у використанні (наприклад знаходження в межах прибережної захисної смуги), що свідчили б про її можливе віднесення до категорії земель водного фонду чи іншої категорії земель.

Так, Інформація про спірну земельну ділянку була перенесена до Державного земельного кадастру із Державного реєстру земель на підставі п. 4 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про Державний земельний кадастр", згідно якої у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Таким чином, перенесені дані Державного реєстру земель із визначеним видом угідь та цільовим призначенням спірної земельної ділянки. Зокрема, про віднесення цієї земельної ділянки до земель рекреаційного призначення вказано у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який наявний у матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що земельна ділянка на момент її відведення не відносилася до жодної категорії земель (землі загального користування), а лише мала визначений вид угідь, який характеризував ділянку за природними та набутими властивостями станом на момент введення в дію наказу Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року №377.

Відповідно до положень ст. 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Згідно з вимогами ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Як вбачається з матеріалів справи звертаючись до суду з відповідним позовом прокурор в обґрунтування своїх доводів посилався, зокрема на висновок за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 23 липня 2014 року №1875/1876/14-41, яка була проведена на підставі постанови слідчого ВРЗСГД СУ УМВС України в Черкаській області в кримінальному провадженні №0000517.

Відповідно до зазначеного висноку основне цільове призначення (категорія земель) земельної ділянки загальною площею 97633 кв.м. в с. Свидівок Черкаського району, яка відводилася товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу - землі водного фонду. Після затвердження Проекту землеустрою відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" площею 97633 кв.м. під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу за адресою: вул. Дахнівська, с. Свидівок, Черкаського району, Черкаської області, дана земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29 червня 2016 року у справі № 925/843/15 призначено судову земельно-технічну експертизу.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 26 квітня 2017 року в суді апеляційної інстанції викликано та заслухано пояснення судового експерта ОСОБА_35 (посвідчення № 1418 від 09 березня 2017 року), яким було проведено судову експертизу за результатами якої складено висновок експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою №13310/16-41 від 21 грудня 2016 року у справі № 925/843/15 та експертизу на виконання постанови слідчого ВРЗСГД СУ УМВС України в Черкаській області за результатами якої було складено висновок експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №1875/1876/14-41 від 23 липня 2014 року.

Відповідно до наданих експертом пояснень вбачається, що у відповіді на друге питання експертизи №1875/1876/14-41 від 23 липня 2014 року зазначено: Основне цільове призначення (категорія земель) земельної ділянки загальною площею 97633 м2 в с. Свидівок Черкаського району, яка відводилася товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу - землі водного фонду.

В свою чергу, відповідаючи на перше питання при проведенні судової експертизи №13310/16-41 від 21 грудня 2016 року експертом зазначено, що на дату укладання договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2007 року, зареєстрованого у державному земельному реєстрі 24 вересня 2007 року за № 20, земельна ділянка, що відведена в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" площею 97633 кв.м. під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу за адресою вул. Дахнівська, с. Свидівок, Черкаський район, Черкаської області, який затверджено рішенням Свидівоцької сільської ради №13-17 від 07 вересня 2007 року, за основним цільовим призначенням належала до категорії земель рекреаційного призначення.

В судовому засіданні експерт зазначив, що вказані розбіжності між висновками зумовлені тим, що зазначені експертизи проводились без виїзду на місцевість за наданими на дослідження документами, документи які надавались експерту при проведенні експертиз не є тотожними. Враховуючи, що при проведенні експертизи №13310/16-41 від 21 грудня 2016 року було надано більш повні дані про земельну ділянку, експерт зробив відповідні висновки щодо основного цільового призначення спірної земельної ділянки, про що зазначив у своєму висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Черкаської області від 26 березня 2018 року (під час нового розгляду справи) також призначено судову експертизу.

Так, призначаючи судову експертизу місцевий господарський суд виходив з того, що водосховище було створено греблею Кременчуцької ГЕС, заповнено у 1959-1961 роках. Довжина берегової лінії 800 км., має сезонне регулювання стоку, а коливання рівня води - 5,25 м.

Тобто, Кременчуцьке водосховище є штучно створеним водним об'єктом, рівень якого регулюється Міжвідомчою комісією в залежності від умов, що складаються в певний період року.

Руслові водосховища, належать до динамічних водних об'єктів, регулювання стоку спричиняє різкі коливання об'ємів та рівнів води, що проявляється переважно в береговій зоні водосховищ у вигляді затоплень, осушень і підтоплень прибережних територій.

Згідно ст. 1 Водного кодексу України межень (меженний період) - період річного циклу, протягом якого спостерігається низька водність; уріз води - межа води на березі водного об'єкта (берегова лінія).

Проте, на штучно створеному водному об'єкті рівень води залежить від рішення комісії, а не від природних періодів річного циклу.

Пунктом 2.4 ВБН 33-4-92 "Проектування, упорядкування та експлуатація водоохоронних зон водосховищ" (Київ-1993 р.) встановлено, що внутрішньою межею прибережної захисної смуги є екваторіальний рубіж мілководної зони. Мілководна зона - акваторія водоймища, що обмежена лінією нормального підпірного рівня (НПР) і глибинами до 2,0 м. Відповідно до паспорту Кременчуцького водосховища (Укрдіпроводгосп, 1981 р.) нормальний підпірний рівень (НПР) відповідає позначці 81.00 м БС.

Отже, в даному випадку саме від внутрішньої межі прибережної захисної смуги має здійснюватись вирахування 100-метрової ширини прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.

На виконання вищевказаної ухвали суду було надано висновок експертів за результатами проведення земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 03 липня 2018 року за №7612/18-41/12981/18-41.

Згідно висновку по першому питанню експертом було надано наступну відповідь: Середня відстань північно-східної межі земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0121, площею 4,8856 га, розташованої за адресою: вул. Дахнівська, 85. с. Свидівок, Черкаського району, Черкаської області, що була придбана товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2013 року №1595, від екваторіального рубежу мілководної зони Кременчуцького водосховища на річці Дніпро, становить 100,53 м.

По другому питанню експерт зазначив, що земельна ділянка кадастровий номер :04:005:0121, площею 4,8856 га розташована за межами прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на річці Дніпро, розміри якої визначені ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України.

По третьому питанню експертом було вказано, що середнє значення кута схилу від північно-східної межі земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0121, площею 4,8856 га до екваторіального рубежу мілководної зони Кременчуцького водосховища на річці Дніпро становить 1,4°.

На дату укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2013 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1595, земельна ділянка кадастровий номер :04:005:0121, площею 4,8856 га за основним цільовим призначенням належала до категорії земель рекреаційного призначення (відповідь на четверте питання).

Земельну ділянку кадастровий номер :04:005:0007, площею 9,7633 га, яка сформована за проектом відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" під розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу за адресою: вул. Дахнівська, 85. с. Свидівок, Черкаського району, Черкаської області, рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району від 07 вересня 2007 року №13-17, яким затверджено вказаний проект землеустрою, за основним цільовим призначенням віднесено до категорії земель рекреаційного призначення (відповідь на п'яте питання).

Як вбачається з матеріалів справи, надану товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" в оренду земельну ділянку загальною площею 9,7633 га було поділено на дві окремі ділянки з кадастровими номерами: :04:005:0121 площею 4,8856 га та :04:005:0122 площею 4,8777 га.

Таким чином, встановлена прибережна захисна смуга, яка саме в силу положень ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. ст.1, 4, 88 Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду, жодним чином не належить (повністю або частково) до викупленої другим відповідачем земельної ділянки згідно договору-купівлі продажу від 03 квітня 2013 року №1595, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І.

При тому, що з урахуванням положень ст. 59 Земельного кодексу України закон не забороняє передавати в оренду земельні ділянки прибережних захисних смуг, зокрема, для культурно-оздоровчих та рекреаційних потреб.

Враховуючи вищевикладене, результатами проведення зазначеної експертизи, які аналогічні з висновком експертизи №13310 від 21.12.2016, встановлено факт віднесення спірної земельної ділянки, виділеної в оренду ТОВ "Свидівок-Тур" до категорії земель рекреаційного призначення та факт дотримання законодавчої заборони передачі в приватну власність прибережної захисної смуги, шириною 100 м.

Частиною 2 ст. 124 ЗК України (в редакції станом на 15 лютого 2013 року) визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Частиною 3 ст. 134 ЗК України визначено, що земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" було здійснено будівництво на орендованій земельній ділянці культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу.

Згідно зі Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2012 року за товариством з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" було зареєстровано культурно-оздоровчий комплекс та човновий причал за адресою: вул. Дахнівська, 85, с. Свидівок, Черкаського району, Черкаської області. (а.с 143 т.1).

Таким чином, на момент прийняття рішення Свидівоцькою сільською радою від 15 лютого 2013 року №26-22 "Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю "Свидівок-Тур" на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки на розміщення культурно-оздоровчого комплексу та човнового причалу" на спірній земельній ділянці знаходилося нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 134 ЗК України земельні торги в даному випадку не повинні були проводитись.

Таким чином, другий відповідач на підставі положень ст. 128 Земельного кодексу України та ч. 5 ст. 9 Закону України "Про оренду землі" використав своє переважне право на придбання орендованої земельної ділянки у власність, а у першого відповідача не було жодних законних підстав для відмови йому у здійсненні цього права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволені позовних вимог.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що звертаючись до суду, прокурор також зазначав про те, що чинним законодавством України державний орган, який мав би повноваження звернутися до господарського суду із даним позовом не визначений.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17 .

Як зазначає прокурор в позовній заяві, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області наділена повноваженнями здійснювати функції контролю у спірних правовідносинах, проте позбавлена права звертатись до суду з позовом про оскарження спірних рішень та договору оренди.

В той же час, як вірно зазначив місцевий господарський суд, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів оренди та купівлі-продажу землі, прокурором не враховано, безпосередньо орган місцевого самоврядування є їх стороною і вказаний орган має право на звернення до суду з аналогічним позовом.

При цьому, якщо прокурор вважає, що сільською радою було передано в оренду та відчужено земельні ділянки не комунальної, а державної власності, то слід було визначити і відповідний державний орган (власника землі), з урахуванням положень ст.122 ЗК України та ст.13 Конституції України, що мав право на думку прокурора розпоряджатися такою землею.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що прокурором у цій справі безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Черкаської області від 18.12.2018 у справі №925/843/15 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.12.2018 у справі №925/843/15 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Черкаської області від 18.12.2018 у справі №925/843/15 залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/843/15.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз