РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2019Справа № 910/13247/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Бородині В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІТ ІТ"

про стягнення 33 567, 14 грн.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІТ ІТ" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 33 567, 14 грн., з яких: 28 661, 00 грн. - основного боргу, 3 197, 47 грн. - пені, 275, 62 грн. - 3 % річних та 1 433, 05 грн. - 5 % штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу товарів №62/2018 від 30.05.2018 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 (суддя Мельник В.І.) відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 09.11.2018.

01.11.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду представник позивача подав клопотання про об'єднання однорідних позовних заяв, в якій просить суд об'єднати обидві справи №910/13243/18 та № 910/13247/18 в одне провадження.

У судовому засіданні 09.11.2018 суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні клопотання позивача про об'єднання однорідних позовних заяв.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2018 (суддя Мельник В.І.) відкладено підготовче засідання на 07.12.2018.

06.12.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ" надійшла заява про забезпечення позову, в якому позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТ ІТ», які знаходяться на рахунку №5 в АТ «Райффайзен Банк АВАЛЬ» (МФО 380805, ідентифікаційний код 14305909, адреса: м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9) із забороною використання та розпоряджання цими коштами, зупинивши будь-які операції з ними та на все рухоме і нерухоме майно підприємства в межах ціни позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 07.12.2018 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ» в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 28.01.2019.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 08.02.2019 № 05-23/240 у зв'язку з лікарняним судді Мельника В.І., проведено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу № 910/13247/18 передано на розгляд судді Щербакова С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2019 (суддя Щербаков С.О.) прийнято справу № 910/13247/18 до свого провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 07.03.2019.

У дане судове засідання представник позивача не з'явився, через відділ автоматизованого документообігу суду подав клопотання, в якому просить суд розглянути справу без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ", за наявними в матеріалах справи документами.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 09.03.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ" (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІТ ІТ" (далі - продавець) укладено договір № 62/2018 купівлі-продажу товарів, умовами якого передбачено, що в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти у свою власність та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться у видаткових накладних, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.3. договору, моментом переходу права власності на товар від продавця до покупця вважається дата підписання сторонами видаткової накладної.

Згідно п. 3.1. договору, загальна ціна (вартість) товару за цим договором визначається у видаткових накладних.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що оплата вартості (ціни) товару здійснюється покупцем на умовах оплати вартості (ціни) товару в день підписання обома сторонами видаткової накладної та фактичного отримання товару покупцем.

У випадку неналежного виконання зобов'язань згідно даного договору, а саме несвоєчасного виконання прийнятих на себе грошових зобов'язань по оплаті за фактично переданий у власність товар за цим договором покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця штраф у розмірі 5 % від вартості відповідної партії товару (п. 5.4. договору).

За умовами п. 5.5. договору, у випадку порушення строків оплати фактично переданого у власність товару, крім сплати штрафу, передбаченого п. 5.4. даного договору, покупець сплачує продавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення платежу, а також пеню, що нараховується на несплачену суму за весь час прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до 31.12.2019. У разі якщо жодна із сторін за 30 днів до припинення дії договору не заявить про свою відмову продовжити дію даного договору, то цей договір продовжується на тих же умовах на кожний наступний рік (п. 8.1. договору)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 28 661, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 123 від 31.05.2018, яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками (копії в матеріалах справи), а також актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.05.2018 по 17.08.2018, який підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за Товариства з обмеженою відповідальністю "МІТ ІТ" утворилась заборгованість у розмірі 28 661, 00 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 2 від 14.09.2018, в якій позивач просив відповідача протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання даної претензії погасити заборгованість у розмірі 28 661, 00 грн., яка утворилась за договором купівлі-продажу товарів №62/2018 від 30.05.2018, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 14.09.2018.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 28 661, 00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 197, 47 грн. - пені за період з 01.06.2018 по 25.09.2018, 275, 62 грн. - 3 % річних за період з 01.06.2018 по 25.09.2018 та 1 433, 05 грн. - штрафу у розмірі 5 % від вартості поставленої партії товару.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору №62/2018 від 30.05.2018, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором купівлі-продажу.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або пр-ипинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 28 661, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 123 від 31.05.2018, яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками (копії в матеріалах справи), а також актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.05.2018 по 17.08.2018, який підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

Однак, відповідач оплати поставленого товару не провів, доказів зворотного суду не надав, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "МІТ ІТ" утворилась заборгованість у розмірі 28 661, 00 грн.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що оплата вартості (ціни) товару здійснюється покупцем на умовах оплати вартості (ціни) товару в день підписання обома сторонами видаткової накладної та фактичного отримання товару покупцем.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, приймаючи до уваги п. 3.3. договору, суд зазначає, що відповідач зобов'язаний був розрахуватися за поставлений товар в день підписання видаткової накладної № 123 від 31.05.2018, чого відповідачем не здійснено, тож починаючи з 01.06.2016 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати поставленого товару у повному обсязі, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору купівлі-продажу товарів №62/2018 від 30.05.2018 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 28 661, 00 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3 197, 47 грн. - пені за період з 01.06.2018 по 25.09.2018, 275, 62 грн. - 3 % річних за період з 01.06.2018 по 25.09.2018 та 1 433, 05 грн. - штрафу у розмірі 5 % від вартості поставленої партії товару.

За умовами п. 5.5. договору, у випадку порушення строків оплати фактично переданого у власність товару, крім сплати штрафу, передбаченого п. 5.4. даного договору, покупець сплачує продавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення платежу, а також пеню, що нараховується на несплачену суму за весь час прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку пені та встановлено, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення, а тому визнаються обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 197, 47 грн. - пені за період з 01.06.2018 по 25.09.2018.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 433, 05 грн. - штрафу у розмірі 5 % від вартості поставленої партії товару, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 5.4. договору, у випадку неналежного виконання зобов'язань згідно даного договору, а саме несвоєчасного виконання прийнятих на себе грошових зобов'язань по оплаті за фактично переданий у власність товар за цим договором покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця штраф у розмірі 5 % від вартості відповідної партії товару.

Так, у випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 у справі №42/252, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 у справі №20/246-08, а також у постанові Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 910/20528/15.

Судом перевірено розрахунок заявленого до стягнення з відповідача розміру штрафу, з урахуванням приписів чинного законодавства України та п. 5.4. договору, та встановлено, що сума нарахована вірно відповідно до вимог законодавства та умов договору, а тому визнається обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача 1 433, 05 грн. - штрафу у розмірі 5 % від вартості поставленої партії товару (28 661, 00 грн.).

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 275, 62 грн. - 3 % річних за період з 01.06.2018 по 25.09.2018, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних і встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу товарів №62/2018 від 30.05.2018, в силу положень ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача 275, 62 грн. - 3 % річних за період з 01.06.2018 по 25.09.2018.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІТ ІТ" (02121, м. Київ, вул. Декабристів, 3, ідентифікаційний код - 40890691) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОПОЛІС-МАРКЕТ" (81122, Львівська область, с. Ямпіль, вул. Шевченка, буд. 78, ідентифікаційний код - 41724518) 28 661 (двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят одну) грн. 00 коп. - заборгованості, 3 197 (три тисячі сто дев'яносто сім) грн. 47 коп. - пені, 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 62 коп. - 3 % річних, 1 433 (одну тисячу чотириста тридцять три) грн. 05 коп. - штрафу та 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 18.03.2019.

Суддя Щербаков С.О.