ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2019 р. Справа№ 927/559/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Водолагін С.М.,

від відповідача 1- Соловей О.В.,

від відповідача 2 - не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу

Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 (повний текст рішення складено 19.11.2018)

у справі № 927/559/18 (суддя Сидоренко А.С.)

за позовом Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

до 1. Чернігівської міської ради

2. Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Житлово - комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва до Чернігівської міської ради та Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва про визнання права власності за набувальною давністю на гуртожиток, розташований в м. Чернігові по вул. Смирнова, 34, загальною площею 879,4 м2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що починаючи з 28.09.2004 року підприємство відкрито, абсолютно не приховуючи факту знаходження у нього гуртожитку, розташованого в м. Чернігові по вул. Смирнова, 34, володіє та користується ним, тобто вже більше десяти років, а тому, з урахуванням положень ст. 344 Цивільного кодексу України, існують всі законні підстави для визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з моменту затвердження рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.08.2006 року № 213 акту приймання - передачі гуртожитку, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Смирнова, 34, він належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, а тому сам лише факт передачі Позивачу гуртожитку на баланс не може бути належним доказом відкритості та безперервності володіння нерухомим майном протягом десяти років.

Не погодившись з рішенням, Житлово-комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням вимог ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, на думку скаржника в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач 1 є власником спірного майна, а тому його заперечення не може виключати можливість задоволення позовних вимог. Також на думку апелянта судом першої інстанції не були встановлені усі обставини справи, а ті обставини, які встановив місцевий господарський суд, підтверджуються неналежними засобами, а саме на думку позивача не встановлено та не перевірено чи відповідач 1 доглядав за спірним майном починаючи з 2006 року, чи проявляв якийсь інтерес до цього майна, чи намагався витребувати спірне майно з чужого володіння.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2018 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Михальська Ю.Б., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 року апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 року у справі № 927/559/18 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 року у справі № 927/559/18 та призначено її розгляд на 21.02.2019 року.

08.01.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 року розгляд справи відкладено на 04.03.2019 року.

В судовому засіданні 04.03.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача 1 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва зареєстрована 05.02.1998р., про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис за № 1 003013.

Згідно витягу з протоколу № 1 загальних зборів уповноважених представників Засновників і Учасників Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва від 28.04.1999р. (а.с. 21):

створено Житлово - комунальне підприємство Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва шляхом реорганізації житлово - комунальної контори Чернігівського обласного об'єднання по агропромисловому будівництву «Чернігівоблагробуд»;

затверджено статут Житлово - комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва.

22 липня 1999 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис за № 1 003187 про створення Житлово - комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2, 1.4 Статуту Житлово - комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, перереєстрованого розпорядженням Чернігівського міського голови від 22.07.1999р. № 335-р, ЖКП створено шляхом реорганізації житлово - комунальної контори Чернігівського обласного об'єднання по агропромисловому будівництву „Чернігівоблагропромбуд" і є її правонаступником. ЖКП засновано на майні, що є власністю Корпорації „Чернігівоблагропромбуд" (засновника).

У відповідності з п. п. 3.1 - 3.4 Статуту ЖКП, майно підприємства складають основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Засновник наділяє підприємство статутним фондом у вигляді майна та грошових коштів. Розмір статутного фонду становить: основних фондів - 16281 тис. грн., оборотних коштів - 25 тис. грн. Джерелом формування майна підприємства є, зокрема, грошові та майнові внески засновника. Підприємство має право за згодою з засновником продавати і передавати іншим підприємствам, організаціям і установам, обмінювати, здавати в оренду, надавати в тимчасове користування або в позику споруди, устаткування, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу в установленому порядку.

Як вбачається із складеного та підписаного повноважними представниками позивача та відповідача - 2 акту приймання - передачі майна, яке увійшло у статутний фонд та повне господарське володіння Житлово - комунального підприємства /ЖКП/ обласної корпорації агропромислового будівництва, відповідач - 2 передав, а підприємство прийняло, зокрема гуртожиток, розташований по вул. Смирнова, 34 залишковою балансовою вартістю 233,4 тис. грн. (а.с. 22).

Наказом № 2 від 28.04.1999р. «Про реорганізацію житлово - комунальної контори /ЖКК/ Чернігівського обласного об'єднання по агропромисловому будівництву «Чернігівоблагробуд» в житлово-комунальне підприємство /ЖКП/ обласної корпорації агропромислового будівництва», зокрема затверджений акт приймання-передачі майна, яке увійшло в статутний фонд та передане в повне господарське володіння житлово-комунального підприємства /ЖКП/ обласної корпорації агропромислового будівництва. (а.с. 23).

Рішенням тринадцятої сесії Чернігівської міської ради четвертого скликання від 28.09.2004р. «Про передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова житлового фонду» надано згоду на безоплатну передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова державного житлового фонду, який не увійшов до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, який повернутий до державної власності за рішенням суду, але перебуває на балансі господарських товариств, житлового фонду підприємств-банкрутів та житлового фонду спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області разом із вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлями, призначеними для обслуговування цього фонду згідно з додатком. (а.с. 18).

Як вбачається з додатку до вказаного вище рішення органу місцевого самоврядування, до Переліку житлового фонду, який передається у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова, увійшов і гуртожиток (вул. Смирнова, 34), балансоутримувач - Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва «Чернігівоблагропромбуд». (а.с. 19-20).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.08.2006р. № 213 «Про передачу до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова житлових будинків», за результатами розгляду матеріалів постійної комісії Новозаводської районної ради у місті Чернігові з питань приймання житлового фонду Новозаводського району щодо безоплатної передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова житлових будинків, затверджено акти приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова житлових будинків із зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання і водовідведення, розташованих, зокрема по вул. Смирнова, 34 (гуртожиток), які перебували на балансі корпорації «Чернігівоблагропромбуд». (а.с. 15-16).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом передбаченого в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Отже, з наведеного вище вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 Цивільного кодексу України). Відповідно до приписів статті 328 цього Кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за наявності певних юридичних фактів, що поділяються на первісні та похідні. За первісних підстав право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників. За похідними підставами право власності на річ виникає за волею попереднього власника. Набуття права власності за давністю добросовісного володіння, що відноситься до первинного способу набуття права власності, унормовано приписами статті 344 Цивільного кодексу Украйни.

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою позову) можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння; відкритості; безперервності; безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено (наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі № 911/130/14).

У розумінні наведених положень володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Встановлення характеру володіння (добросовісне й недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Володіння має бути безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна упродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Отже, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна.

Таким чином, позивач має довести належними і допустимими доказами, неспростованими відповідачем, а суд- перевірити такі обставини та надати їм належну правову оцінку.

Колегія суддів звертає увагу, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Крім того, дослідженню та з'ясуванню у даному випадку підлягають і підстави виникнення володіння позивача та їх ознаки (титульність/безтитульність).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції в рішенні Чернігівської міської ради від 28.09.2004р. вказано, що відповідач - 2 є балансоутримувачем державного житлового фонду, який не увійшов до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації.

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР (ч. 2 ст. 5 Житлового кодексу УРСР).

З 15 квітня 1991 року був введений в дію Закон Української РСР „Про власність" в статті 1 якого вказано, що житловий фонд становить складову частину національного багатства України і є власністю народу України.

Положеннями ст. ст. 31, 35 цього Закону було визначено, що до державної власності в Українській РСР належать загально - державна (республіканська) власність і власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальна власність). Об'єктом права комунальної власності є, зокрема, державний житловий фонд.

В п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 16.03.1991р. № 885-ХІІ „Про введення в дію Закону Української РСР „Про власність" зазначено, що майно, необхідне для задоволення соціально - економічних потреб населення відповідної адміністративно - територіальної одиниці, підлягає передачі в її комунальну власність до 1 липня 1991 року.

Основні засади передачі об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну врегульовані Законом України „Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.04.1998р.

У відповідності з ст. 2 цього Закону, об'єктом передачі згідно з цим Законом є, зокрема, житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури (далі - об'єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Статтею 3 Закону України „Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" встановлено, що ініціатива щодо передачі об'єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Особливості передачі об'єктів соціальної інфраструктури визначені в ст. 41 даного Закону згідно положень якої передача об'єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ініціатива щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Рішення щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Відповідно до п. 51 ч. 1 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання надання згоди на передачу об'єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об'єктів з комунальної у державну власність.

За змістом ч. 2 ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Отже, з моменту затвердження рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.08.2006р. № 213 акту приймання - передачі гуртожитку, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Смирнова, 34, він належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, що і було встановлено судом першої інстанції.

Тобто, в даному випадку позивач володів спірним майном за волею власника, а також знав власника спірного майна.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не встановлено та не перевірено чи відповідач 1 доглядав за спірним майном починаючи з 2006 року, чи проявляв якийсь інтерес до цього майна, чи намагався витребувати спірне майно з чужого володіння не спростовують висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, як вже було встановлено вище, власником майна з 2006 року є відповідач 1, про, що позивач був обізнаний, а відповідач 1 в свою чергу заперечує проти набуття позивачем права власності на гуртожиток за набувальною давністю, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Крім того, апелянтом не надано до матеріалів справи будь-яких доказів, які підтверджують понесення позивачем витрат на утримання гуртожитку, проведення в ньому ремонтних робіт, оплату послуг електропостачання, теплопостачання і т.і.

Всі інші доводи апелянта про добросовісність володіння спірним рухомим майном та про порушення судами перелічених у скарзі норм матеріального та процесуального права, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником інституту набувальної давності та правових підстав для набуття права власності на рухоме майно за набувальною давністю та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про перебування цього майна на праві власності у відповідача1, що виключає можливість визнання на нього права власності за позивачем із наведених у позовній заяві підстав.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 року у справі №927/559/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 року у справі № 927/559/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/559/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Ю.Б.Михальська

М.Г. Чорногуз