ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року м. Черкаси справа № 925/1347/18

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Кадусі Н.В., за участі представників сторін: позивача - адвоката Коржа В.М., відповідача-1 - не з'явились, відповідача-2 - не з'явились, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом фізичної особи-підприємця Нечитайла Михайла Станіславовича до Драбівської районної державної адміністрації (відповідач -1), Управління праці та соціального захисту населення Драбівської районної державної адміністрації (відповідач -2) про стягнення 91803 грн. 44 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична особа-підприємець Нечитайло Михайло Станіславович звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до Драбівської районної державної адміністрації (відповідач-1) і Управління праці та соціального захисту населення Драбівської районної державної адміністрації (відповідач-2) про стягнення з відповідачів солідарно 91803 грн. 44 коп. заборгованості за договором про розрахунки за надані послуги по перевезенню пільгових категорій громадян автобусами загального користування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України від 30.01.2015 року та відшкодування судових витрат.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за договором про розрахунки за надані послуги по перевезенню пільгових категорій громадян автобусами загального користування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України від 30.01.2015 року щодо компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян у приміському автотранспорті.

Ухвалою суду від 22.12.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі № 925/1347/18 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач-2 подав 25.01.2019 та 31.01.2019 року письмові відзиви на позов (вх. № 2697/19, № 3311/19 а.с. 49-50, 54), в яких позов не визнав з мотивів відсутності його вини у виникненні спірного боргу, вказана заборгованість не сплачена по причині відсутності коштів у виді субвенції на фінансування даних витрат з Державного бюджету України, справу просив розглянути без участі його представника.

Ухвалою суду від 12.02.2019 року підготовче провадження у справі № 925/1347/18 закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

В засіданнях суду представник позивача позов з підстав і в розмірі, викладених у позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити його повністю, відповідачі-1 і 2 явку своїх представників не забезпечили, хоч про дату і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідач-2 просив здійснювати розгляд справи без його участі, відповідач-1 причини неявки не повідомив.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 статті 202 ГПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи або його представника, якщо їх було належним чином повідомлено про судове засідання, у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача-1,2 за наявними в ній матеріалами.

Згідно із ст.ст. 233 ч. 6, 240 ч. 1 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позовні вимоги задовольняє повністю до відповідача-2, у задоволенні позову до відповідача-1 відмовляє повністю з наступних підстав.

30.01.2015 року відповідачем-1 - Драбівською районною державною адміністрацією, як замовником, та позивачем - фізичною особою-підприємцем Нечитайлом Михайлом Станіславовичем, як перевізником, було укладено тристоронній Договір про розрахунки за надані послуги по перевезенню пільгових категорій громадян автобусами загального користування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України від 30.01.2015 року (далі - Договір, а.с. 13-17), згідно з п.п. 1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, договір регулює взаємовідносини сторін щодо відшкодування коштів за транспортні послуги, які надаються перевізником по перевезенню пільгових категорій громадян Бюджетного кодексу України (перелік категорій наведений в додатку № 1) на основі договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, підписаних Черкаською обласною державною адміністрацією та перевізником від 05.01.2015 № 10, від 30.05.2012 № 3/2012/3.3.2-1 та № 3/2012/3.3.2-2 за маршрутами: с. Верхня Згарь - смт. Драбів (№ 106), смт. Драбів - ст. Кононівка (№ 116), смт. Драбів - ст. Кононівка (№ 101), смт. Драбів - с. Ковалівка (№ 109).

Сторони погодили усі істотні умови договору і домовились, що: перевізник зобов'язався, зокрема, забезпечувати виконання Закону України «Про автомобільний транспорт», Закону України «Про дорожній рух», Бюджетного кодексу України (перелік категорій наведений у додатку № 1), Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176; здійснювати перевезення пільгових категорій громадян за визначеними маршрутами, забезпечити дотримання графіків визначених маршрутів та розкладу руху автобусів; надавати щомісячні звіти щодо пільгових перевезень за встановленим порядком для проведення відшкодування за надані послуги та нести відповідальність за їх достовірність (п.п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.5., 2.1.8.).

У свою чергу, замовник зобов'язався приймати від перевізника щомісячні звіти щодо послуг, наданих пільговикам, проводити відшкодування за пільгові перевезення громадян, надані перевізником, складати акти звірки розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги (п.п. 2.2.1.-2.2.3.).

Відповідно до п. 3 Договору «Порядок розрахунків»:

перевізник до 1 числа місяця, що настає за звітним, надає звіт щодо пільгових перевезень, наданих у минулому місяці, відповідно до затвердженого Драбівською райдержадміністрацією «Порядку компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян на автомобільному транспорті приміського сполучення» (п.п. 3.1.);

замовник на підставі розрахунку здійснює перерахування коштів на рахунок перевізника (п.п. 3.2.);

розрахунки за цим договором здійснюються через районне управління Державного казначейства України у Черкаській області згідно із правилами, передбаченими чинним в Україні законодавством для безготівкових розрахунків;

фінансування видатків на компенсаційні виплати на пільговий проїзд окремих категорій громадян проводиться замовником розпорядником бюджетних коштів з урахуванням фактично наданих послуг, але не більше від планових сум субвенцій, передбачених кошторисом на поточний рік, по мірі надходження коштів з Державного бюджету (п.п. 3.3.);

до 3 числа місяця, наступного за звітним, між сторонами погоджується акт звірки за надані послуги за формою « 3 пільга» (п.п. 3.4.);

замовник бере на себе бюджетні зобов'язання тільки в межах бюджетних асигнувань (п.п. 3.5.).

Договір набрав чинності з 01.02.2015 року і діяв до 28.02.2015 року, а в частині проведення розрахунків - до повного їх виконання. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.п. 7.1.-7.2.).

До Договору сторонами погоджені наступні додатки:

Додаток № 1 від 30.01.2015 року «Перелік окремих категорій населення, яким надаються пільги на проїзд у приміських автобусах ПП Нечитайло М.С.»,

Додаток № 2 від 02.03.2015 року, яким внесено зміни до п.п. 7.1. Договору та продовжено термін дії договору до 31.05.2015 року;

Додатки №№ 3, 4, 5 від 29.05., 21.07., 07.12.2015 року, якими внесено зміни до п. 7.1. Договору щодо терміну його дії та зміни до Додатку № 1 до Договору щодо державного замовлення на пільгові перевезення пасажирів автобусами загального користування.

Договір і додатки до нього підписані представниками його сторін та скріплений їхніми печатками, погоджені представниками головного розпорядника коштів Управління праці та соціального захисту населення Драбівської райдержадміністрації, фінансового управління Драбівської райдержадміністрації, відділу економічного розвитку, торгівлі та інфраструктури Драбівської райдержадміністрації.

Із розрахунків фактичних видатків на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян в автомобільному транспорті приміського сполучення по маршрутах №№ 101, 106, 109, 116 по перевізнику Нечитайло М.С. з 01 по 21 вересня 2015 року та з 07 по 31 грудня 2015 року, актів звірки розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, між позивачем та головним розпорядником коштів місцевого бюджету Управління праці та соціального захисту населення, вбачається що позивачем надано, а відповідачем-2 прийнято в повному обсязі без зауважень послуги з перевезення пільгових категорій населення, та заборгованість за такі послуги відповідача-2 перед позивачем становила станом на 30.10.2015 - 88591,40 грн., на 30.11.2015 - 74597,43 грн., на 31.12.2015 - 91803,44 грн.

У зв'язку із невиконанням відповідачами обов'язку з оплати отриманих послуг, позивачем на адресу відповідача-2 направлялася 01.03.2016 року за вих. № 10 претензія-вимога про стягнення боргу за договором від 30.01.2015 року на загальну суму 91803 грн. 44 коп. (а.с. 28-29), яка залишена останніми без відповіді та виконання, що й стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду. Вимога позивача до відповідачів про стягнення цього боргу є предметом спору у справі, що розглядається.

Спірні правовідносини сторін, а відповідно, їх цивільні права та обов'язки, виникли із договору про розрахунки за надані послуги по перевезенню пільгових категорій громадян автобусами загального користування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України від 30.01.2015 року, актів цивільного законодавства, за правовою природою віднесені до договірних зобов'язань перевезення і послуг, загальні положення про послуги і перевезення визначені главами 63-65 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), главою 32 Господарського кодексу України (далі - ГК України), загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, загальні положення про зобов'язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України. Враховуючи, що обставини даного спору виникли з договору, згідно якого здійснювалось перевезення пільгових категорій громадян автобусами загального користування, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Закону України «Про автомобільний транспорт», Закону України «Про державний бюджет України», Бюджетний кодекс України та інші нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання», які з урахуванням предмету спору, є спеціальними нормативними актами.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов'язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов'язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов'язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про автомобільний транспорт», цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

У ст. 7 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачено, що забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Статтею 29 ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відповідно до статей 4, 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» передбачено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг, в тому числі зокрема, за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Порядок компенсації витрат на перевезення пільгових категорій пасажирів врегульовано Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 4 березня 2002 (далі - Порядок № 256).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 256, фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Пунктом 8 абзацу 2 Порядку № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, зокрема і компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

За приписом статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 1 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько - договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 174 ГК України господарський договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 ГК України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем надавалися відповідачу-2 відповідні розрахунки фактичних видатків на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян в автомобільному транспорті приміського сполучення, також, позивачем та відповідачем-2 у актах звірки розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, були погоджені суми відшкодувань за такі послуги, які станом на дату подання позову становили 91803 грн. 44 коп.

Крім того, відповідачем-2 у своїх відзивах на позов, зазначені позивачем у позовній заяві обставини були підтверджені, а заперечення проти позову ґрунтувалися на відсутності надходження з Державного бюджету коштів для здійснення відповідних видатків і компенсацій.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України, не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

У позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 Цивільного кодексу України).

Право позивача на отримання компенсації вартості послуг перевезення міським автомобільним транспортом, наданих пасажирам - пільговим категоріям громадян, підлягає захисту, незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли не із зазначеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з виконавцями послуг, зокрема, послуг із перевезення таких категорій громадян, що, у свою чергу, спростовує наведений у касаційній скарзі довід про зворотне.

Аналогічні правові висновки містяться у Постановах Верховного Суду від 07.05.2018 року у справі № 920/724/17, від 07.05.2018 року у справі № 903/321/17, від 07.12.2018 року у справі № 905/74/18.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа «Кечко проти України», заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення ЄСПЛ). У п. 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17.

З огляду на викладені обставини справи та наведені норми законодавства суд вбачає, що відповідачі, в порушення умов договору і наведених норм законодавства, свої зобов'язання перед позивачем з оплати вартості перевезення пільгових категорій громадян в сумі 91803 грн. 44 коп., не виконали, наявність і розмір невиконаного спірного грошового зобов'язання в розмірі 91803 грн. 44 коп. позивачем обґрунтовано і підтверджено належними і допустимими доказами, відповідачем-2 не заперечено, тому ця заборгованість підлягає стягненню в судовому порядку.

Разом з тим, борг у сумі 91803 грн. 44 коп. позивач просить стягнути солідарно із відповідача-1 та відповідача-2.

Відповідач - 2 у своїх письмових поясненнях позовні вимоги визнає, проте, просить суд відмовити у позові в частині солідарного стягнення заборгованості із Золотоніської райдержадміністрації, оскільки Управління праці та соціального захисту населення Золотоніської райдержадміністрації є головним розпорядником бюджетних коштів, який забезпечує виконання державних програм соціального захисту населення в районі.

За змістом статей 7, 29, 31, 37, 42, 43 Закону України «Про автомобільний транспорт», статей 45, 48, 85, 91, 102 Бюджетного кодексу України, положень пунктів 1, 2, 8 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2002 року № 256, розрахунки з постачальниками послуг пільгового перевезення окремих категорій громадян, ведення обліку за видами пільг, зокрема і компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян за обставин спірних правовідносин покладено на відповідача-2 - Управління праці та соціального захисту населення Драбівської райдержадміністрації, яке є головним розпорядником бюджетних коштів, забезпечує виконання державних програм соціального захисту населення в районі.

З урахуванням викладеного, суд у задоволенні позову до відповідача-1 із зазначених підстав відмовляє.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладені обставини справи, наведені норми законодавства, суд спірні позовні вимоги до Управління праці та соціального захисту населення Драбівської районної державної адміністрації визнає обґрунтованими, доказаними і, з заявлених у позові підстав, задовольняє повністю.

На підставі статті 129 ГПК України, з відповідача-2 на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову до Драбівської районної державної адміністрації відмовити.

Позов до Управління праці та соціального захисту населення Драбівської районної державної адміністрації задовольнити повністю.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Драбівської районної державної адміністрації, , місцезнаходження: 19800, Черкаська область, Драбівський район, смт. Драбів, вул. Центральна, б. 65 на користь фізичної особи-підприємця Нечитайла Михайла Станіславовича, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1 - 91803 грн. 44 коп. основної заборгованості, 1762 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено і підписано 13.03.2019 року.

Суддя В.М. Грачов