ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р. Справа №909/477/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.Л. Мирутенка

Б.Д. Плотніцького,

секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,

за участю представників учасників справи:

позивача: Колосюка С.Л. (довіреність від 02.08.2018 №18-0014/42077);

відповідача: адвоката Єпіка С.О. (довіреність від 03.09.3028 №03/09-9);

третьої особи: адвоката Герасименка Р.І. (довіреність від 06.03.2019 №40),

розглянувши апеляційні скарги Національного Банку України від 28.09.2018 №18-0016/52394 та Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" від 01.10.2018 б/н

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2018, повний текст ухвали складено 11.09.2018, про призначення судової оціночно-будівельної експертизи та зупинення провадження

у справі №909/477/18 (суддя Ткаченко І.В.)

за позовом: Національного Банку України, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", м. Дніпро

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" , Київ

про: звернення стягнення на предмет іпотеки

В С Т А Н О В И В:

04.06.2018 Національний банк України (далі - НБУ) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ "Приватофис " про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 09.06.2009 №135 в рахунок погашення заборгованості ПАТ КБ "Приватбанк" перед Національним банком України за кредитним договором від 03.03.2009 №19 та про встановлення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ "Про виконавче провадження", за початковою ціною 2 346 000,00грн без ПДВ (том 1,а.с. 6-24).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за іпотечним договором 09.06.2009 №135 ТОВ «Істейтальянс», правонаступником якого є ТОВ «Приватофис» (відповідач) передав в іпотеку нерухоме майно з метою забезпечення виконання зобов'язань ПАТ КБ "Приватбанк" перед НБУ за кредитним договором 03.03.2009 №19. Позивач вказує, що ПАТ КБ "Приватбанк" не виконало своїх зобов'язань за кредитним договором, його заборгованість становить 3 674 478 038,00грн, у зв'язку з чим він звертається до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою від 06.06.2018 суд залучив до участі у справі ПАТ КБ "Приватбанк" як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2018 у справі №909/477/18 (том 3,а.с. 89-93) задоволено клопотання ТОВ "Приватофис " та призначено судову оціночно-будівельну експертизу. На вирішення експертизи поставлено наступне питання: яка ринкова вартість нежитлових приміщень загальною площею 85,3кв.м, які знаходяться на вул. Незалежності, 11 у м. Івано-Франківську?

Проведення експертизи доручено Львівському НДІСЕ, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвала мотивована положеннями ст.ст.98,99,100,228,229 ГПК України, ст.ст. 38,39 ЗУ "Про іпотеку", ст. ст.12. 13 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 1 ЗУ " Про судову експертизу". При призначенні експертизи суд виходив з того, що в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначається початкова ціна продажу предмета іпотеки, яка встановлюється за згодою сторін або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Враховуючи наявність спору щодо початкової ціни продажу предмета іпотеки, відсутність обов'язкової в силу вимог ст. 13 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензії наданого позивачем звіту від 20.12.2017 про експертну грошову оцінку предмета іпотеки , що викликає сумніви в його правильності, та строк дії оцінки, який не може перевищувати 6 місяців, значну різницю між вартістю іпотечного майна, визначеною у п. 9 іпотечного договору та у звіті про оцінку (зменшення майже у два рази), та необхідність спеціальних знань для визначення ринкової вартості іпотечного майна, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача та призначення судової експертизи.

НБУ (позивач) та АТ КБ "Приватбанк" (третя особа) не погодилися з ухвалою про призначення судової експертизи, оскаржили її в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просять скасувати ухвалу про призначення судової оціночно-будівельної експертизи у справі № 909/477/18, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач вказує на наявний в матеріалах справи звіт про оцінку та неподання відповідачем альтернативного (іншого) звіту про вартість предмета іпотеки, який би суперечив наявному в матеріалах справи звіту про оцінку майна, відтак стверджує, що не було достатніх підстав для застосування ч. 1 ст. 99 ГПК України і призначення судової експертизи. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2018 справа № 235/3619/15-ц, провадження 14-11цс18, вважає, що суд вправі вирішити даний спір без призначення судової оціночної експертизи, оскільки призначення експертизи суттєво затягне розгляд справи, що є порушенням розумних строків розгляду, що сторони не позбавлені можливості заявити клопотання про визначення вартості майна вже безпосередньо перед реалізацією майна на стадії виконавчого провадження, якщо вартість майна змінилась(том 3,а.с. 110-115а).

Третя особа вважає, що наданий суду звіт про оцінку майна є чинним, складеним з урахуванням актуального курсу долара США та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, однак він протиправно не був належним чином досліджений судом та не був врахований. Щодо відсутності рецензії звіту про оцінку майна скаржник зазначає, що відсутність рецензії не свідчить про недостовірність та нечинність звіту. Крім того вказує, що суд не врахував положень ч.1 ст. 13 ЗУ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", відповідно до яких господарський суд входить до переліку осіб, уповноважених звернутися з вимогою про здійснення рецензування звіту про оцінку майна, тому суд міг сам звернутися з вимогою про здійснення рецензування звіту про оцінку майна.

Третя особа також зазначає, що суд порушив положення ч. 3 ст. 99 ГПК України стосовно порядку призначення судової експертизи у даній справі, оскільки сторонам не було запропоновано за взаємною згодою обрати експерта або експертну установу, не було надано часу для узгодження кандидатури експертної установи або експерта.

Відповідач подав відзив на апеляційні скарги НБУ та АТ "КБ "Приватбанк", в якому заперечує доводи скаржників та зазначає, зокрема, в силу ч.3 ст. 13 ЗУ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення рецензування звіту про оцінку майна, який приймається органом державної влади, є обов'язковим, однак рецензія звіту не проведена; строк дій оцінки майна, яка виконана станом на 20.12.2017, відповідно до ч.6 ст. 57 ЗУ " Про виконавче провадження" закінчився 20.06.2018, тому такий звіт не міг бути прийнятим судом для визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки. Звертає увагу суду на те, що у наданому позивачем звіті про оцінку зазначено, що метою такої оцінки є «визначення ринкової вартості об'єкта оцінки з метою переоцінки предмету іпотеки», тобто така мета не відповідає фактичній меті іпотеки - для реалізації майна на прилюдних торгах.

Щодо посилань на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2018 справа № 235/3619/15-ц, відповідач вказує, що у цій справі не було спору про вартість іпотечного майна, не було конкретної початкової ціни для реалізації предмета іпотеки, звернення стягнення здійснювалось іншим способом-шляхом продажу нерухомого майна будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

АТ КБ «Приватбанк» подало письмові пояснення від 19.02.2019, в яких посилається на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким внесено зміни до ч. 4 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», вказує, що початкова ціна предмета іпотеки в будь-якому випадку визначатиметься під час проведення виконавчих дій. Крім того, зазначає, що Івано-Франківська область відноситься до зони обслуговування Київського НДІСЕ, тому вважає, що суд порушив положення ч. 3 ст. 99 ГПК України стосовно порядку призначення судової експертизи у даній справі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.10.2018 у справі №909/477/18 ( колегія суддів у складі:головуючого судді Хабіб М.І., суддів Кордюк Г.Т. та Плотніцького Б.Д.) відкрито апеляційне провадження у справі №909/477/18 за апеляційними скаргами НБУ та АТ КБ "Приватбанк".

Ухвалою від 26.10.2018 зупинено апеляційне провадження у справі № 909/477/18 за апеляційними скаргами Національного Банку України від 28.09.2018 № 18-0016/52394 та АТ КБ "Приватбанк" від 01.10.2018 б/н до закінчення розгляду Верховним Судом касаційної скарги ТОВ "Приватофис" на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2018 у справі №909/477/18 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 16.08.2018 про відмову в зупиненні провадження у цій справі та повернення матеріалів справи з касаційної інстанції.

У зв'язку з закінчення розгляду Верховним Судом касаційної скарги ТОВ "Приватофис" на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 16.10.2018 у справі №909/477/18 та поверненням матеріалів справи №909/477/18 до апеляційного суду, ухвалою від 11.02.2019 поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи на 19.02.2019.

У зв'язку з перебуванням у відпустці члена колегії суддів судді Плотніцького Б.Д. судове засідання 19.02.2019 не відбулося.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 розгляд справи призначено на 12.03.2019.

У зв'язку з перебуванням члена колегії судді Кордюк Г.Т. у відпустці автоматизованим розподілом (протокол повторного автоматизованого розподілу від 11.03.2019) до складу колегії суддів замість судді Кордюк Г.Т. введено суддю Мирутенка О.Л.

У судовому засіданні 12.03.2019 представники позивача та третьої особи підтримали доводи, викладені в апеляційних скаргах, просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача заперечив доводи апеляційних скарг з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши апеляційні скарги, матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Предметом спору у даній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 09.06.2009 №135 в рахунок погашення заборгованості ПАТ КБ "Приватбанк" перед Національним банком України за кредитним договором від 03.03.2009 №19 та встановлення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ "Про виконавче провадження", за початковою ціною 2 346 000,00грн.

Частиною 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ( в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали) встановлено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, в тому числі, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, в силу вказаних норм зазначення у рішенні суду початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки є обов'язковим. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 9 іпотечного договору від 09.06.2009 №135, в редакції додаткового договору №2 від 09.08.2011, вартість предмета іпотеки складає 1 163 987,10грн (том 1,а.с. 140).

Як вбачається з матеріалів справи, іпотекодержатель (позивач) просив визначити початкову ціну продажу предмета іпотеки у розмірі вартості предмета іпотеки 2 346 000,00грн грн, визначеної на підставі звіту про вартість об'єкта оцінки суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Українська професійна оцінка» станом на 01.11.2017 (том 2,а.с. 120-155).

Мета оцінки - визначення ринкової вартості об'єкта оцінки з метою переоцінки предмету застави/іпотеки згідно з умовами кредитного договору, що знаходиться у заставі Національного банку України.

У названому звіті вказано, що його замовником був позивач - Національний банк України.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний звіт був поданий до суду 03.09.2018 згідно з відміткою суду першої інстанції (том 2,а.с. 119).

За приписами ч.3 ст. 13 ЗУ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов'язковим.

Апеляційний суд вважає, що вказана у звіті вартість майна не могла бути використана судом для визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки у виконавчому провадженні, оскільки не було проведене рецензування звіту про оцінку майна від 01.11.2017, оцінка майна була проведена не з метою його продажу на прилюдних торгах, що викликає сумніви у його правильності.

Слід також зазначити, що відповідач не погоджувався з такою оцінкою майна, оскільки визначена у звіті про оцінку вартість іпотечного майна за офіційним курсом долара США, встановленим НБУ на дату оцінку, зменшилася майже у два рази( 87 335 дол. США), порівняно з вартістю майна, визначеною у п. 9 іпотечного договору ( 169 749 дол. США).

Крім того, відповідно до ч. 6 ст.57 ЗУ "Про виконавче провадження" звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Отже, станом на момент подання позивачем звіту про оцінку суду він втратив чинність .

Посилання третьої особи на неврахування судом положень ч.1 ст. 13 "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" щодо проведення рецензування звіту на вимогу суду апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки за приписами вказаної норми рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється не лише на вимогу суду, рецензування звіту про оцінку майна здійснюється, зокрема, на вимогу замовників (платників) оцінки майна та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Відтак позивач як замовник оцінки вправі був вимагати проведення рецензування звіту для можливості його використання судом.

Безпідставними є посилання третьої особи на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII від 03.07.2018 та її доводи, що початкова ціна предмета іпотеки в будь-якому випадку визначатиметься під час проведення виконавчих дій, оскільки вказаний Закон № 2478-VIII від 03.07.2018 набрав чинності лише 04.02.2019, тобто після прийняття оскаржуваної ухвали (06.09.2018), відтак не міг застосовуватися судом першої інстанції при винесенні ухвали від 06.09.2018 і не може бути підставою для її скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 ЗУ "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (Заява N 61679/00) від 01 червня 2006 р., вказано, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід'ємну частину судової процедури.

Не можуть братися до уваги посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2018 у справі № 235/3619/15-ц, та його доводи про можливість вирішення даного спору без призначення судової оціночної експертизи з огляду на те, що обставини у справі № 235/3619/15-ц є іншими, ніж у даній справі( № 909/477/18).

Частиною 3 статті 99 ГПК України встановлено, що при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно.

Представник відповідача подав клопотання про призначення оціночно-будівельної експертизи, проведення якої просив доручити Львівському НДІСЕЗ З поданого третьою особою заперечення на клопотання відповідача не вбачається, що третя особа заперечувала щодо проведення експертизи Львівським НДІСЕ (том 2,а.с. 249-252,том 3,а.с. 55-57).

Відтак визначення судом експертної установи - Львівського НДІСЕ не суперечить приписам ч.3 ст. 99 ГПК України.

Посилання скаржників на те, що призначення експертизи призведе до затягування розгляду справи, не беруться до уваги, оскільки в силу ст. 236 ГПК України законність і обґрунтованість судового рішення не може ставитися у залежність від таких чинників як заперечення сторони щодо призначення судової експертизи та її бажання швидкого розгляду справи судом.

Виходячи з обставин даної справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано призначив у справі судову оціночно-будівельну експертизу для визначення ринкової вартості іпотечного майна.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу від 06.09.2018 у справі №909/477/18 про призначення судової експертизи з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржниками не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності підстав, визначених процесуальним законом, для скасування ухвали та для задоволення апеляційних скарг. Отже, ухвалу належить залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений скаржниками при поданні апеляційних скарг, покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст. 86, 99, 129, 236, 254, 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2018 у справі № 909/477/18 залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення.

2.Судовий збір за перегляд ухвали апеляційним судом покладається на скаржників.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з п.2 ч.1 ст.287 ГПК України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

4.Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 15.03.2019.

Головуючий-суддя М.І. Хабіб

Судді О.Л. Мирутенко

Б.Д. Плотніцький