Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2019Справа № 903/658/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 16 669,59 грн.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Каракоця О.Р. - предст. за дов. № 4543-К-О від 23.10.2018 р.

В С Т А Н О В И В:

До господарського суду Волинської області звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3., позивач) із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 16 669,59 грн.

Свої позовні вимоги ФОП ОСОБА_3. обґрунтовує тим, що відповідачем - АТ КБ "Приватбанк" без будь-якої правової підстави утримуються грошові кошти у розмірі 16 669,59 грн., зняті банком з рахунків позивача у якості відшкодування вартості викраденого терміналу самообслуговування на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 р. у справі № 903/402/16. Оскільки вказане судове рішення апеляційної інстанції було скасоване, банк, зважаючи на приписи ст. 1212 ЦК України, повинен повернути позивачу вказані кошти.

У позові ФОП ОСОБА_3. просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 16 669,59 грн.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 13.09.2018 р. матеріали позову № 903/658/18 були направлені за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2018 р. вказаний позов був прийнятий до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників спору, сторонам надано можливість реалізувати свої процесуальні права та обов'язки.

У строк, визначений законом, відповідач надав суду відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив, зазначив, що надані в обгрунтування позову докази, стосуються клієнта АТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_3, як фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця. Отже, відповідач вважає, що дана справа не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, у зв'язку із чим банк заявив клопотання про закриття провадження у справі.

Розглянувши вказане клопотання, суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати із занесенням її до протоколу судового засідання, якою відмовив відповідачу у задоволенні вказаного клопотання. Суд виходив з того, що відповідно до положень частини 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь, перш за все, як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Оскільки до суду із позовом до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 16 669,59 грн. звернувся ОСОБА_3., як фізична особа-підприємець, що вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та між сторонами укладений господарський договір, суд вважає, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. За таких обставин підстав для закриття провадження у даній справі немає, а тому у клопотанні АТ КБ "Приватбанк" суд відмовив.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, вважав, що спірні правовідносини мають цивільно-правовий характер, які направлені на здійснення сторонами банківських операцій по рахунках ОСОБА_3., як фізичної особи, а не підприємця. Також, на думку відповідача, наявність між сторонами господарського договору, свідчить про неможливість застосування положень ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що на розгляді господарського суду Волинської області перебувала справа № 903/402/16 за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ФОП ОСОБА_3. про стягнення збитків у сумі 55 567,59 грн., заподіяних банку внаслідок викрадення належного йому терміналу самообслуговування, що знаходився в орендованому банком приміщенні у ФОП ОСОБА_3.

Рішенням господарського суду Волинської області від 04.08.2016 року у вказаному позові АТ КБ "Приватбанк" було відмовлено. У цьому ж рішенні на користь ФОП ОСОБА_3. з АТ КБ "Приватбанк" стягнуто витрати на послуги адвоката у сумі 1 740,00 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 р. рішення господарського суду Волинської області від 04.08.2016 р. було скасоване в частині відмови АТ КБ "Приватбанк" у стягненні 16 669,59 грн. вартості терміналу самообслуговування. У цій частині прийняте нове рішення, яким позов АТ КБ "Приватбанк" задоволено, стягнуто з ФОП ОСОБА_3. вартість терміналу самообслуговування у сумі 16 669,59 грн. У частині відмови у стягненні 38 898,00 грн. викрадених коштів з терміналу, рішення суду першої інстанції - залишене без змін.

04.11.2016 р. на виконання постанови суду апеляційної інстанції, господарський суд Волинської області видав накази, зокрема, щодо стягнення з ФОП ОСОБА_3. вартості терміналу самообслуговування у сумі 16 669,59 грн.

Проте, постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2017 р., постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 року було скасовано, а рішення господарського суду Волинської області від 04.08.2016 р. залишено без змін. У цій же постанові з АТ КБ "Приватбанк" на користь ФОП ОСОБА_3. суд стягнув судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1 653,60 грн

Також з матеріалів справи вбачається, що 15.04.2017 р. на виконання постанови Вищого господарського суду України від 12.04.2017 р. та рішення господарського суду Волинської області від 04.08.2016 р. суд першої інстанції видав накази № 903/402/16-5 та № 903/402/16-6 про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" витрат на послуги адвоката у сумі 1 740,00 грн. та судового збору у сумі 1 653,60 грн. відповідно. Вказані виконавчі документи в в межах виконавчих проваджень № 55022662 та № 55022610 були виконані банком у повному обсязі, про що свідчать постанови органу Державного виконавчої служби від 22.06.2018 р. у виконавчих провадженнях № 55022662 та № 55022610.

У позові ФОП ОСОБА_3. вказує, що АТ КБ "Приватбанк", не врахувавши можливість перегляду касаційним судом постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 р., якою з ФОП ОСОБА_3. була стягнута вартість викраденого терміналу самообслуговування у сумі 16 669,59 грн., самостійно, починаючи з січня по квітень 2017 рік, зняв з рахунків позивача грошові кошти у сумі 16 669,59 грн. Позивач вказує, що вказані кошти є безпідставно набутими банком у зв'язку із подальшим скасуванням судового рішення апеляційної інстанції у справі № 903/402/16, а тому просить стягнути їх з АТ КБ "Приватбанк" відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Розглядаючи такі доводи позивача та вирішуючи спір по суті, суд встановив наступне.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, згідно з частиною 1 ст. 1212 ЦК України виникнення зобов'язання із безпідставного збагачення передбачає одночасне настання таких умов:

- набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою - потерпілим;

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого.

У ч. 2 ст. 1212 ЦК України передбачено, що зобов'язання із безпідставного набуття (збереження) майна виникає незалежно від того, що стало причиною збагачення набувача: його діяння, діяння потерпілого, інших осіб, подія.

Частина 3 ст. 1212 ЦК України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями ЦК України, зокрема, на випадки виконання зобов'язання однією із сторін:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв'язку з договором, але не на виконання договірних умов.

Як вже зазначалось, на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 р. щодо стягнення з ФОП ОСОБА_3. вартості терміналу, господарським судом Волинської області від 04.08.2016 р. був видав судовий наказ від 04.11.2016 р. на суму 16 669,59 грн. Однак, у подальшому вказана постанова була скасована.

Зазначені обставини, що були встановлені судом, не заперечувались відповідачем у справі.

Проте, як зазначив відповідач та свідчать матеріали справи, вказаний виконавчий документ (наказ від 04.11.2016 р.) не пред'являвся банком на примусове виконання до органу Державної виконавчої служби, відсутні також у справі докази відкриття відповідного виконавчого провадження зі стягнення з ФОП ОСОБА_3. вказаних коштів.

Згідно зі ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, який є виконавчим документом. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Стаття 14 вказаного Закону визначає коло учасників виконавчого провадження, якими є: виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, тощо. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення (стаття 15 зазначеного Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

У свою чергу, стаття 18 вказаного Закону України визначає обов'язки виконавця, які останній зобов'язаний вживати щодо примусового виконання рішень, а також неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Також виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Зокрема, частиною другою статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення суду у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» визначає певний порядок з примусового виконання судового рішення, дотримання якого є обов'язком сторін відповідного виконавчого провадження, а також органом Державної виконавчої служби.

При цьому, у відповідності до норм вказаного Закону, примусове виконання рішень покладається саме на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а у передбачених Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюється Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За таких обставин, стягувач, яким є АТ КБ "Приватбанк" за виконавчим документом, виданим господарським судом Волинської області у справі № 903/402/16 на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 р., не наділений повноваженнями виконавця у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», у тому числі і щодо виконання вказаного судового рішення апеляційної інстанції. Тобто банк самостійно (на власний розсуд) не уповноважений здійснювати списання коштів з рахунків ФОП ОСОБА_3. на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 р. в рахунок вартості викраденого терміналу самообслуговування на суму 16 669,59 грн.

Разом з тим, судом встановлено та вбачається з наданих позивачем матеріалів, а саме - з банківських виписок за період з січня по квітень 2017 р., списання грошових коштів позивача, які знаходились на рахунках НОМЕР_2 та НОМЕР_3, здійснювалось АТ КБ "Приватбанк" з карток для виплат "Голд" на виконання угоди № SAMDNWFC0 від 07.05.2014 р., яка, по-перше, була укладена з фізичною особою, а не з підприємцем, а по-друге - є окремою підставою виникнення правовідносин між сторонами та не стосується судових рішень, винесених у справі № 903/402/16.

У той же час, з наявних у матеріалах справи доказів - заяви про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів та печатки від 21.05.2012 р., а також довідок АТ КБ "Приватбанк" № 08.7.0.0.0/01 від 26.12.2014 р. та від 15.02.2019 р. вбачається, що вищевказані карткові рахунки НОМЕР_2 та НОМЕР_3 були відкриті у АТ КБ "Приватбанк" на ім'я фізичної особи (а не підприємця) ОСОБА_3., і лише рахунок НОМЕР_1 банк відкрив ОСОБА_3, як фізичній особі-підприємцю.

Однак, позивач не надав доказів списання відповідачем коштів з рахунків суб'єкта господарювання - ФОП ОСОБА_3. за рахунком НОМЕР_1.

Наданий позивачем меморіальний ордер № PROM9B0D7F від 19.05.2017 р., за яким була вчинена банківська операція зі стягнення з рахунку позивача НОМЕР_1 коштів у сумі 1 249,81 грн., із призначенням платежу - автоматичне погашення заборгованості, суд не приймає у якості доказу на підтверження дій банку зі стягнення коштів на виконання судового рішення (постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 21.10.2016 р.) у справі № 903/402/16, оскільки, призначення платежу у вказаному меморіальному ордері не містить ознак ідентифікації щодо списання банком грошових коштів саме на виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24.10.2016 р. у справі № 903/402/16. Більш того, здійснення вказаної банкіської операції відбулось у травні 2017 р., тобто після скасування Вищим господарським судом України (12.04.2017 р.) постанови апеляційного суду від 24.10.2016 р., та цей період (травень 2017 р.) не входить до періоду доказування заявленого позивачем у даній справі - січень-квітень 2017 р.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача є необгрунтованими та недоведеними належними доказами, а тому вимоги ФОП ОСОБА_3. про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" грошових коштів у сумі 16 669,59 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі відмови у позову судові витрати покладаються на позивача, зокрема, витрати по сплаті судового збору та витрати за надану професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-237 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення грошових коштів у сумі 16 669,59 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 4 березня 2019 року.

Повний текст рішення складений 11 березня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.