РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.03.2019Справа № 910/11498/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" (вул. Сергія Подолинського 7/61, м. Дніпро, 49033)

До Приватного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського 1Д, м. Київ, 01001)

Про визнання договору застави недійсним

Суддя Бондаренко Г.П.

Секретар с/з Коваленко О. В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Німак Є. Ю., довіреність № б/н від 06.09.2018;

Від відповідача: не прибув.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні судді Господарського суду міста Києва Бондаренко Г.П. перебуває справа № 910/11498/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору застави недійсним.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить:

- визнати недійсним договір застави майна від 15.12.2016 № DNHSLN103662/DZ, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСТЕЙТГЛОБАЛ" та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк";

- зобов'язати Приватне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" здійснити дії щодо вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо об'єкту: майно - вагони хопери для сипучих вантажів моделі 19-970-01 з об'ємом кузова 110 куб. м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення статей 92, 98, 215 Цивільного кодексу України та зазначає про відсутність погодження загальних зборів товариства позивача на відчуження майна, а саме передачу майна в заставу за договором застави майна № DNHSLN103662/DZ від 15.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 відкрито провадження у даній справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні та призначено справу до розгляду в підготовчому провадженні на 06.11.2018.

06.11.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києві від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, а також від відповідача надійшла заява про накладення арешту на майно, яке є предметом оскаржуваного договору, на підставі норм ч. 12 ст. 238 ГПК України та ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України, а саме накладенням арешту на майно, у разі визнання договору застави недійсним.

В судовому засіданні 06.11.2018 представником позивача подано заяву про продовження строку підготовчого провадження у справі відповідно до норм ст. 177 ГПК України, оскільки позивач бажає скористатися правом подання відповіді на відзив та пояснень на заяву про накладення арешту на майно, що є предметом оскаржуваного договору застави.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та оголошено перерву в підготовчому судовому на 04.12.2018.

04.12.2018 від відповідача повторно надійшла заява про накладення арешту на майно у разі задоволення позовних вимог та визнання договору застави майна від 15.12.2016 № DNHSLN103662/DZ недійсним. Суд роз`яснив відповідачу, що дана заява підлягає розглядові при вирішенні спору по суті та у разі прийняття рішення по суті про задоволення позовних вимог.

04.12.2018 від позивача та відповідача надійшли клопотання про відкладення судового засідання. У судове засідання 04.12.2018 представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 відкладено підготовче засідання у справі на 20.12.2018. 14.12.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні 20.12.2018 Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.01.2019. В судовому засіданні 24.01.2019 Судом була оголошена перерва до 29.01.2019.

В судове засідання 29.01.2019 представники сторін прибули. Позивач в судовому засіданні просив відкласти судове засідання по суті спору, у зв'язку з необхідністю надання у справу нових доказів та обґрунтування їх не подання у підготовчому судовому засіданні. Відповідач проти задоволення заяви позивача про відкладення розгляду справи просив відмовити. Розглянувши в судовому засіданні заяву позивача Суд постановив (протокольно) відмовити в її задоволенні як необґрунтованої. Після оголошення Судом протокольної ухвали про відмову в задоволенні заяви позивача про відкладення розгляду справи для подачі додаткових доказів позивачем заявлено відвід судді Бондаренко Г. П. від розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2019 за наслідками розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" про відвід судді Бондаренко Г.П., суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, з огляду на що провадження у справі № 910/11498/18 було зупинено до вирішення питання про відвід судді Бондаренко Г.П., матеріали даної справи передано уповноваженій особі для вирішення питання щодо визначення складу суду для розгляду заяви про відвід судді.

За наслідками проведення автоматизованого розподілу справи № 910/11498/18, визначено суддю Баранова Д.О. для розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" про відвід судді Бондаренко Г.П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2019 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" про відвід судді Бондаренко Г.П. від участі у розгляді справи № 910/11498/18 відмовлено.

18.02.2019 Суд поновив провадження у справі № 910/11498/18 та призначив судове засідання по суті спору на 05.03.2019, про що постановив відповідну ухвалу.

В судове засідання 05.03.2019 відповідач не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Позивач в судове засідання 05.03.2019 прибув та надав суду усні пояснення по суті справи, в яких заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Заслухавши вступне слово позивача, з'ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, Суд

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 15.12.2016 між позивачем, як заставодавцем, та відповідачем, як заставодержателем, було укладено договір застави майна №DNHSLN103662/DZ (далі за текстом - договір, спірний договір).

Предметом договору є надання заставодавцем в заставу майна, опис якого зазначений в п. 6 договору, в забезпечення виконання зобов'язань заставодавця перед заставодержателем, в силу чого заставодержатель має вищий пріоритет (переважне право) у випадку невиконання заставодавцем зобов'язань, забезпечених заставою, та (або) невиконання заставодавцем зобов'язань за договором, одержати задоволення за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами заставодавця (п. 1 договору).

В п. 2 договору сторони погодили, що за договором заставою забезпечується виконання зобов'язань заставодавцем, що випливають з договору № DNHSLN103662/DZ від 03.06.2013 (далі - кредитний договір), з:

- повернення кредиту з лімітом 105505068,20 грн наданого у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, в тому числі на наступні цілі: у розмірі 105505068, 20 грн на придбання 200 вагонів - хоперів у ТОВ «Металургійна транспортна компанія», у терміни згідно з Графіком зменшення поточного ліміту (додаток № 1 до кредитного договору), з кінцевим терміном повернення кредиту 02.06.2026, у відповідності до умов п. А.3. кредитного договору;

- сплати процентів за користування кредитом за фіксованою ставкою у розмірі 10 % річних, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту, у дату сплати процентів, якою є 25 число щоквартально починаючи з 25.06.2018;

- сплати процентів за користування кредитом у випадку порушення позичальником будь - якого грошового зобов'язання за фіксованою ставкою у розмірі 10 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту, у дату сплати процентів, якою є 25 число щоквартально починаючи з 25.06.2018;

- сплати винагороди згідно п. 4.10 кредитного договору.

Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за договором, складає суму 316515204, 60 грн (п. 3 договору).

Згідно з п. 6 договору в забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором та зобов'язань за цим договором, заставодавець надав в заставу вагони - хопери, згідно переліку та родових ознак, вказаних в додатку № 1 до договору. Предмет застави належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується правовстановлюючими документами, вказаними в додатку № 1 до договору. Предмет застави передається в заставу разом з усіма його приналежностями.

Сторони визначили, що загальна вартість предмету застави складає суму 134 956 569, 00 грн (п. 9 договору).

В п. 10.2 договору заставодавець засвідчив, що на момент укладення договору на підставах, передбачених чинним законодавством, він має право відчужувати предмет застави.

В п. 11 договору заставодавець гарантував, що ним надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів керування заставодавця на укладення договору, а також права розпорядження предметом застави (протокол загальних зборів учасників). Заставодавець також підтверджував, що він має усі передбачені чинним законодавством України та установчими документами повноваження на укладання та на виконання договору; його представник, який підписує договір та додатки до нього, має усі необхідні повноваження у відповідності до чинного законодавства України та установчих документів для того, щоб представляти сторону та укласти від її імені договір; не вимагається будь - яких подальших/попередніх затверджень договору та додатків до нього; не існує жодних обмежень на укладання стороною (підписання представником сторони) договору та додатків до нього.

За умовами п. 14 договору заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця (право вищого пріоритету), з метою чого звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання заставодавцем зобов'язань зі сплати кредиту та/або процентів, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 16.4 договору, заставодавець має право відчужувати предмет застави шляхом його продажу іншим особам, при цьому одержані від продажу предмету застави кошти заставодавець зобов'язаний направляти на погашення заборгованості заставодавця за кредитним договором згідно із порядком, зазначеним у кредитному договорі.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється у випадках, передбачених п. 14 договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства та договору.

Термін дії договору - до повного виконання заставодавцем та заставодержателем зобов'язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього (п. 21 договору).

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача до відповідача про визнання недійсним договору застави майна № DNHSLN103662/DZ від 15.12.2016, укладеного між ними та про зобов'язання відповідача здійснити дії щодо вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо відповідного предмету застави.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у директора позивача, яким укладено спірний договір, необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки у відповідності до положень ч. 2 ст. 98 Цивільного кодексу України, рішення загальними зборами учасників про відчуження майна товариства (передачу його в заставу) - вагонів вартість яких становила 50 і більше відсотків майна товариства не приймалося.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що передача майна в заставу з метою забезпечення зобов'язань не є відчуженням майна, відтак, на думку відповідача, положення ст. 98 Цивільного кодексу України не застосовуються до правовідносин сторін. Також відповідач зазначає про виконання з боку позивача умов спірного договору, відповідно, на його думку, має місце його подальше схвалення.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України).

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме відсутність у представника позивача при укладанні спірного договору необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 92 ЦК України внормовано, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 97 ЦК України визначено, що управління товариством здійснюють його органи, Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 98 ЦК України визначено, що рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

За твердженням позивача, оскільки на момент укладання спірного договору чиста вартість активів позивача мала від'ємне значення, передача майна позивача в заставу можлива була виключно за умови попереднього прийняття відповідного рішення загальними зборами позивача. Проте, рішення про передачу в заставу майна позивача - 200 вагонів хоперів загальними зборами позивача не приймалося, що свідчить про відсутність у представника позивача при укладанні спірного договору необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Згідно наданого позивачем в матеріали справи фінансового звіту суб'єкта малого підприємства станом на 30.09.2016 чиста вартість активів позивача складала мінус 25798100, 00 грн.

За своєю правовою природою спірний договір, укладений між сторонами є договором застави, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 49 ЦК України та Закону України «Про заставу».

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ст. 546 ЦК України).

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава, згідно ст. 1 Закону України «Про заставу», це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання (ст. 3 Закону України «Про заставу»).

Зі змісту ч. 2 ст. 98 ЦК України випливає, що підвищенні вимоги до укладання правочинів щодо розпорядження майном товариства застосовуються лише тоді, коли таке розпорядження стосується виключно відчуження майна, а не будь-якої іншої форми розпорядження майном.

Аналіз ст. 546, 572, 576-578 ЦК України, ст. 1, 3 Закону України "Про заставу" дає підстави для висновку, що суть застави полягає у тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Тобто право застави - це право на чуже майно, внаслідок установлення якого власник може бути примусово позбавлений права на своє заставлене майно, а кредитор задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника (власника такого майна).

Отже, застава - це один зі способів забезпечення виконання зобов'язання, особливістю якого є передача майна: заставодавець передає майно у заставу заставодержателю.

Відповідно до пп. 14.1.31 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України термін "відчуження майна" означає будь-які дії платника податків, унаслідок вчинення яких такий платник податків у порядку, передбаченому законом, втрачає право власності на майно, що належить такому платнику податків, або право користування.

Застава не належить до договорів спрямованих саме на відчуження майна, так як є способом забезпечення виконання зобов'язання, основна мета таких правовідносин - забезпечити належне виконання основного зобов'язання, тобто стимулювати боржника до виконання обов'язків за основним договором. Застава застосовується у відносинах між боржником і кредитором, як засіб, який має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання характер, і є гарантією належного та реального виконання боржником зобов'язань. При цьому, при належному виконанні основного зобов'язання - відчуження майна за забезпечувальним договором не може наступити.

Отже, з огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що до правовідносин сторін не застосовуються положення ст. 98 ЦК України, оскільки зазначена норма визначає повноваження загальних зборів учасників товариства у відносинах щодо відчуження майна, тоді як в даному випадку мова йде про передачу майна в заставу, а не його відчуження, так як мета застави - не передача права власності на предмет застави за гроші, а стимулювання боржника до виконання обов'язків за основним договором. Застава має на меті саме забезпечення виконання основного зобов'язання та самостійно існувати не може, договір застави укладається виключно в забезпечення виконання зобов'язання за основним зобов'язанням, в даному випадку в забезпечення зобов'язань кредитного договору, і не є безумовним відчуженням власником свого майна на користь заставодержателя.

Правові наслідки у вигляді набуття заставодержателем права звернення стягнення на предмет застави та подальшої його реалізації настають лише у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Загалом, будь - яке невиконання особою зобов'язання може мати наслідком звернення стягнення на її майно (у виконавчому провадженні, у процедурі банкрутства тощо). Наприклад, внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором поставки у товариства може виникнути заборгованість, яка згодом може бути погашена за рахунок майна цього товариства. Проте це не означає, що така гіпотетична можливість звернення стягнення зумовлює необхідність отримання згоди/рішення загальних зборів на укладення будь - яких господарських договорів, що зробило б неможливим нормальний господарський обіг.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21.02.2018 у справі № 910/18506/16, від 14.09.2018 у справі № 922/3775/17.

При цьому Суд відхиляє посилання позивача на позицію викладену в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 910/14130/17, оскільки в зазначеній справі між сторонами склалися інші правовідносини ніж у даній справі.

З огляду на вищевказане Суд відхиляє доводи позивача щодо обов'язковості прийняття рішення загальними зборами на укладання спірного договору.

Відповідно до п. 8.3. статуту позивача в редакції, затвердженій загальними зборами учасників 30.11.2016 директор має повноваження: представляти інтереси товариства в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності, у відносинах з юридичними і фізичними особами України та інших держав щодо питань діяльності товариства в межах своєї компетенції; розпоряджатися майном і грошовими коштами товариства (в тому числі шляхом укладання договору дарування) у межах, встановлених законодавством України, статутом та внутрішніми документами товариства, самостійно вчиняє правочини з правом одноособового їх підпису, у тому числі дарування, зовнішньоекономічні, кредитні, правочини, які направлені на відчуження основних фондів, корпоративних прав, нерухомості та транспортних засобів, передачу майна товариства у заставу та інші правочини.

Отже, при укладанні спірного договору директор позивача був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності та мав повноваження на укладання спірного договору. Також позивач, як вбачається із умов договору надав відповідачу гарантії щодо наявності у нього відповідних прав.

Щодо застосування до правовідносин сторін положень ст. 241 ЦК України Суд зазначає наступне.

В силу положень ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Норми даної статті, передбачають "зцілення" правочину, який вчинено з перевищенням повноважень, шляхом схвалення його особою, яку представляють. В даному випадку при укладанні спірного договору, була відсутня обов'язковість прийняття рішення загальними зборами на укладання спірного договору, а директор позивача був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності та мав повноваження на укладання спірного договору, відповідно до статуту позивача, отже норми ст. 241 ЦК України до правовідносин сторін не застосовуються.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю, з огляду на відсутність підстав, визначених законом, на які посилається позивач, для визнання договору недійсним та, відповідно, відсутність підстав для застосування наслідків недійсності договору.

З огляду на відмову в позові, заяви відповідача у справі про накладення арешту на майно, заявлені на підставі п. 12 ст. 238, та ст. 1057-1 ЦК України задоволенню не підлягають.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" (49033, м. Дніпро, вул. Сергія Подолинського, буд. 7/61; ідентифікаційний код 36053130) до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ідентифікаційний код 14360570) про визнання договору застави недійсним відмовити повністю.

2. У задоволенні заяв Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" від 06.12.2018 року та від 04.12.2018 року про накладення арешту на майно - відмовити.

3. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Істейтглобал" (49033, м. Дніпро, вул. Сергія Подолинського, буд. 7/61; ідентифікаційний код 36053130).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.03.2019.

Суддя Г. П. Бондаренко