ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р.                                                                                  м. Київ

Справа № 911/95/19

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до Державного підприємства “Підприємство державної кримінально – виконавчої служби України (№35)” про стягнення 8233,41грн, без виклику представників сторін,

встановив:

Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України" (далі – Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України") звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства “Підприємство державної кримінально – виконавчої служби України (№35)” (далі – ДП “Підприємство ДКВС України (№35)”) про стягнення 8 233,41грн, у т.ч.: 5 715,49грн пені та 686,84грн - 3 % річних, які нараховані за період з 15.02.2014 по 27.02.2015; 1 831,08грн втрат від інфляції за період з 15.03.2014 по 31.08.2014.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобов’язань за договором №1258/14-ТЕ-17 від 10.12.2013 в частині оплати природного газу, переданого у 2014 році у встановлений договором строк (а.с.3-9).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.01.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.2 ст.252 ГПК України (а.с.1-2).

Копія ухвали про відкриття провадження у даній справі отримана позивачем 18.01.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №756 (а.с.56), а відповідачем - 17.01.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №870 (а.с.55).

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

У строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України, останнім днем якого є 01.02.2019, відзиву на позов від відповідача не надійшло.

08.02.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені вимоги відповідач не визнає.

Клопотань про поновлення строку, встановленого ч.1 ст.251 ГПК України, для подання відзиву, а також подання доказів, що, в силу ч.3 ст.80 ГПК України, відповідачем подаються разом з відзивом, суд не отримав.

Як визначено чч.1, 2 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку; заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.8 ст.80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У поданому відзиві не обґрунтовано причини неподання доказів, доданих до нього, у встановлений строк – разом з відзивом, який має бути подано, в силу ч.1 ст.251 ГПК України, протягом 15 днів.

Згідно ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З урахуванням зазначеного, спір у даній справі вирішено без врахування доводів відзиву та доданих до нього документів.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

10.12.2013 між сторонами у справі - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та ДП «Підприємство Білоцерківської виправної колонії №35 Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області» (назва якого як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань станом на 10.01.2018 змінена на ДП “Підприємство ДКВС України (№35)”) укладено договір № 1258/14-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу (а.с.14-20, далі – договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору позивач (продавець) взяв на себе зобов’язання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2014 році природний газ, а покупець - зобов’язується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками та їх релігійними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Відповідно до додаткової угоди №2 від 30.04.2014 сторонами внесено зміни до п. 1.2 договору та погоджено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

В силу п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ у обсязі до 340 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється НКРЕ; ціна 1000 куб.м природного газу на дату укладання цього договору, відповідно до його п. 5.2, становить – 1309,20грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 такого договору визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов’язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п. 5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Як визначено п. 6.1 договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки газу до 31.12.2014, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11 договору).

Крім того, 31.01.2014 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до відповідного договору (а.с.20), якою внесено зміни до п.5.2 та п.12 укладеного договору. При цьому, ціна газу залишилась рівна 1309,20грн (а.с.20).

На виконання п. 2.1 договору, позивач поставив протягом січня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 280 589,05грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.25-31).

Як встановлено судом, станом на 29.12.2018 (момент подання позовної заяви, а.с.42) відповідач повністю розрахувався за переданий природний газ - 28.02.2015, що підтверджує позивач у позові та розрахунку до нього.

Проте, як зазначає позивач, відповідач свої обов’язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами в договорі строків, у зв’язку з чим просить суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Предметом спору у даній справі є застосування до відповідача відповідальності, встановленої чинним законодавством та умовами договору, за порушення взятих на себе зобов’язань.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, не виконавши зобов’язання у строк, встановлений п.6.1 відповідного договору, відповідач допустив порушення зобов’язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Договором визначено, що у разі невиконання покупцем п.6.1 договору, він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, 3% річних, втрат від інфляції, суд зазначає, що такі нарахування виконані позивачем арифметично вірно та у відповідності до чинного законодавства, проте, заявлені вимоги не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

03.11.2016 прийнятий Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, який набрав чинності 30.11.2016.

Відповідно до преамбули Закону визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно термінів вказаного закону, процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

При цьому, учасниками процедури врегулювання заборгованості, як визначено його ст.1, є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з тим, не включення відповідача до учасників відповідної процедури врегулювання заборгованості, не є підставою стверджувати, що положення такого Закону в частині списання нарахованих процентів, пені та втрат від інфляції не розповсюджуються на нього.

Так, згідно ч.3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як визначено умовами укладеного договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Судом встановлено, що відповідач у даній справі станом на 30.11.2016 не має перед позивачем заборгованості за природний газ, що вбачається з доданих до позовної заяви документів.

Таким чином, нараховані неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, згідно ч. 3 ст. 7 вказаного Закону підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.

При цьому, слід зазначити, що із змісту з ст. ст. 4, 5, 6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч. 3 ст. 7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, до заборгованості, що виникла і погашена до набрання чинності відповідним Законом, не можуть бути застосовані передбачені таким Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Таким чином, виконання ч.3 ст.7 Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Відповідні висновки щодо застосування ч.3 ст.7 вказаного Закону, викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.2018 №904/10745/16, 07.02.2018 №927/1152/16, 13.02.2018 №911/1719/13, 14.02.2018 №908/3211/16, 22.02.18 №922/4355/14, 28.02.2018 №911/3914/14, 11.04.2018 №15/5005/153/2012, 26.02.2019 №904/2960/18.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову у даній справі.

В силу ч. 1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином, враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, судовий збір підлягає покладенню на позивача у повному обсязі і витрати на його сплату не підлягають відшкодуванню позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя                                 А.Р. Ейвазова