ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р.           м. Київ Справа № 911/226/19

Суддя Конюх О.В., при секретарі судового засідання Бойко О.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом          товариства з обмеженою відповідальністю «Ветеко», м. Київ,

до відповідача          приватного підприємства «Белвет», м. Біла Церква,

про                              стягнення 74 867,97 грн.

без виклику учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

позивач – товариство з обмеженою відповідальністю «Ветеко», м. Київ (далі по тексту – ТОВ «Ветеко»), звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 14.01.2019 № 3 до відповідача – приватного підприємства «Белвет», м. Біла Церква (далі по тексту ПП «Белвет»), в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 74 867,97 грн. з яких: 63 751,04 грн. основний борг за Договором поставки від 30.03.2018 № 193, 7 425,53 грн. пеня, 3 072,52 грн. інфляційні втрати, 618,88 грн. 3% річних (розраховані від кожної з неоплачених накладних загалом за період з 28.08.2018 по 14.01.2019), та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач – ТОВ «Ветеко» (продавець) на виконання умов Договору поставки від 30.03.2018 № 193 поставив відповідачу – ПП «Белвет» (покупець) товар. В порушення умов Договору відповідач за отриманий товар в повному обсязі не розрахувався, у зв’язку з чим у відповідача утворився основний борг в сумі 63 751,04 грн. Крім того, позивач твердить, що у зв’язку із простроченням грошового зобов’язання з відповідача належить до стягнення передбачена договором пеня в розмірі 7 425,53 грн, а також відповідно до ст. 625 ЦК України три проценти річних в сумі 618,88 грн та інфляційні втрати в розмірі 3 072,52 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.01.2019 позовну заяву ТОВ «Ветеко» до ПП «Белвет» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №911/226/19. Ухвалено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи). Цією ж ухвалою зобов’язано позивача подати протягом п’ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі документи, що підтверджують суму заборгованості відповідача, а саме: банківську довідку по контрагенту 36969534, або належним чином засвідчені банківські виписки та/або довідки з банківських установ, що містять інформацію (станом на день подання) про дати та суми коштів, сплачених відповідачем згідно Договором поставки від 30.03.2018 № 193; встановлено відповідачу строк для подання відзиву протягом 15 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено позивачу строк для подачі відповіді на відзив протягом 5 днів з дня отримання відзиву; встановлено відповідачу строк для подачі заперечень на відповідь на відзив протягом 5 днів з дня отримання відповіді.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч.ч. 1-2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

01.03.2019 до господарського суду від представника позивача надійшла заява від 31.01.2019 № 7, в якій представник позивача повідомляє суд про те, що документи які витребувані ухвалою суду від 22.01.2019 наявні в матеріалах справи.

Як свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач копію ухвали від 22.01.2019 про відкриття провадження отримав 26.01.2019.

Станом на 21.03.2019 відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, відзив на позов не подав, доказів оплати за товар в розмірі, більшому, ніж визнає позивач, суду не представив, не заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд вважає, що у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для ухвалення рішення.

Частиною 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

30.03.2018 між ТОВ «Ветеко» (продавець) та ПП «Белвет» (покупець) було укладено Договір поставки № 193 (далі – Договір), відповідно до умов якого:

- продавець зобов’язується поставити і передати у власність покупцю певний товар, а покупець зобов’язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного Договору (пункт1.1);

- предметом постачання є ветеринарні препарати, вакцини, обладнання (далі по тексту – товар) згідно видаткових накладних (передача за якими товару покупцю підтверджується довіреностями від останнього), які є невід’ємною частиною Договору (пункт 1.2);

- кількість та асортимент товару передбачається в видаткових накладних на кожну окрему поставку (пункт 2.1);

- приймання за кількістю та якістю проводиться покупцем в момент передачі товару в пункті поставки згідно п. 3.4 Договору. Покупець перевіряє відповідність товару по асортименту і кількості, що вказані у видатковій накладній, а також відсутність ознак пошкодження або псування товару (пункт 2.3);

- поставка товару здійснюється окремими партіями відповідно до поданих покупцем та погоджених продавцем письмових заявок (замовлень). Заявка може передаватися усно по телефону, при цьому покупець зобов’язаний на вимогу продавця підтвердити таку заявку в письмовій формі (пункт 3.1);

- товар постачається продавцем на умовах FCA склад перевізника м. Київ (згідно «Інкотермс 2010») сторони в окремих випадках можуть домовитись про інші умови поставки (пункт 3.4);

- покупець оплачує поставлений продавцем товар за цінами, які вказуються в рахунках та видаткових накладних на кожну окрему поставку. Виставлений продавцем рахунок діє протягом терміну визначеного п. 5.2 даного Договору, продавець до моменту поставки товару покупцю має право змінити ціни. Якщо покупець прийняв товар (підписав видаткову накладну) – вважається, що ціни на товар, вказані у відповідних рахунку та видатковій накладній, погоджені Сторонами (пункт 4.1);

- загальна сума кожної поставки зазначається у відповідній видатковій накладній. Суму Договору складає сума вартості всього товару, що постачається продавцем покупцю на умовах цього договору на протязі терміну його дії. Загальна сума Договору не обмежується (пункт 4.3)

- розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковому порядку в національній валюті України. Датою платежу вважається дата фактичного надходження коштів за поставку на розрахунковий рахунок продавця, номер якого вказується у відповідному рахунку (пункт 5.1);

- порядок оплати: 100% суми кожної поставки сплачується в наступному порядку:

- 20 % суми кожної поставки сплачується у вигляді передоплати в термін двох банківських днів з моменту виставлення покупцю відповідного рахунка-фактури;

- остаточний розрахунок здійснюється після отримання товару згідно видаткової накладної протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту переходу права власності на товар. Датою переходу права власності на товар вважається дата виписки відповідної видаткової накладної (пункт 5.2);

- даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2019 року. Закінчення строку дії цього договору не тягне за собою припинення зобов’язань по оплаті поставленого товару (пункт 6.1);

- у разі порушення терміну розрахунків покупець за вимогою продавця зобов’язаний сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період такого прострочення, за кожний день затримки від суми заборгованості (пункт 7.2);

- сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язань згідно цього договору здійснюється включно до моменту виконання такого зобов’язання винною стороною, і в такому випадку застосовується позовна давність в 3 (три) роки (пункт 7.5);

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 134654,19 грн. за видатковими накладними:

- від 30.03.2018 № 2035 на суму 11 077,87 грн;

- від 17.04.2018 № 2493 на суму 18 377,28 грн;

- від 27.04.2018 № 2883 на суму 5 892,48 грн;

- від 06.08.2018 № 6127 на суму 32 555,52 грн;

- від 13.08.2018 № 6340 на суму 7 097,00 грн;

- від 27.08.2018 № 6714 на суму 17 824,32 грн;

- від 31.08.2018 № 6949 на суму 6 186,24 грн;

- від 11.09.2018 № 7248 на суму 35 379,48 грн;

- від 14.09.2018 № 7342 на суму 264,00 грн.

За умовами пункту 5.2 Договору від 30.03.2018 №193 остаточний розрахунок за партію товару мав бути здійснений протягом 14 календарних днів з моменту переходу права власності на товар. За таких обставин, строк оплати товару за вказаними накладними є таким, що настав.

Згідно долучених банківських виписок по рахунку позивача за період з 02.10.2018 по 17.01.2019, відповідач частково оплатив поставлений товар, у сумі 35 555,52 грн., а саме сплатив платіжними дорученнями: №285 від 02.10.2018 - 2 555,52 грн.; №344 від 18.10.2018 – 3000,00 грн.; №346 від 19.10.2018 – 2000,00 грн.; №358 від 22.10.2018 – 2000,00 грн.; №383 від 24.10.2018 – 2000,00 грн.; №387 від 25.10.2018 – 2000,00 грн.; №398 від 30.10.2018 – 3000,00 грн.; №416 від 31.10.2018 – 3000,00 грн.; №442 від 05.11.2018 – 3000,00 грн.; №489 від 13.11.2018 – 2000,00 грн.; №508 від 19.11.2018 – 2000,00 грн.; №514 від 20.11.2018 – 2000,00 грн.; №539 від 26.11.2018 – 2000,00 грн.; №606 від 13.12.2018 – 5000,00 грн.

В матеріалах справи також містяться копії банківських виписок по рахунку позивача, згідно яких відповідачем оплачено поставлений товар ще на суму 35 347,63 грн., а саме: 22.05.2018 – 5 000,00 грн, 05.06.2018 – 6 077,87 грн, 06.06.2018 – 5 000,00 грн, 03.08.2018 – 19 269,76 грн, проте в призначені платежу за даними виписками міститься посилання на інший Договір від 15.01.2016 № 317.

Позивач зараховує вказані оплати в рахунок погашення заборгованості за товар, отриманий згідно вищеперерахованих видаткових накладних за Договором від 30.03.2018 №193, та у позовній заяві визнає, що оплата відповідачем здійснена в сумі 70 903,15 грн. Відповідно до частини 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, проаналізувавши подані позивачем первинні документи та здійснивши повторний розрахунок заборгованості, суд встановив, що вартість поставленого та неоплаченого відповідачем товару, строк оплати якого настав, складає 63751,04 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов’язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов’язок доведення факту належної оплати за отриманий товар закон покладає на покупця.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов’язань за договором та сплати коштів за поставлений товар в розмірі, більшому, ніж визнає позивач, не представив, доказів пред’явлення позивачу претензій та зауважень щодо кількості, якості та вартості товару, суду не надав, відповідно доводи позивача не спростував.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 63 751,04 грн. належить до задоволення повністю в заявленій сумі.

Позивач просить суд стягнути з відповідача за прострочення грошового зобов’язання передбачену договором пеню в сумі 7 425,53 грн., та згідно із ст. 625 ЦК України 618,88 грн. 3% річних та 3 072,52 грн. інфляційних втрат (за період з 28.08.2018 по 14.01.2019).

Щодо вимоги позивача про стягнення пені в сумі 7 425,53 грн, суд зазначає таке.

Пунктом 7.2 Договору передбачено сплату покупцем пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період такого прострочення, за кожний день затримки від суми заборгованості.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов’язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас вимогами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов’язання.

Згідно частини 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов’язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов’язання з оплати мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Інше встановлено пунктом 7.5 Договору, згідно якого сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій здійснюється включно до моменту виконання такого зобов’язання. Відтак, пеня має розраховуватися з наступного для після спливу визначеного договором кінцевого терміну оплати та по переддень фактичного виконання грошового зобов'язання.

Суд звертає увагу, що відповідач оплату товару за всіма вищенаведеними накладними здійснював із простроченням встановленого договором строку. Однак позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню не на весь обсяг прострочених грошових зобов’язань, а лише за неоплаченими накладними по 14.01.2019.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦКУ і ст. 230 ГКУ.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відтак, позивач визначив невірний період розрахунку інфляційних втрат, не врахувавши, що інфляційні втрати розраховуються з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж за повний місяць.

Перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат ( не виходячи за межі заявленого позивачем періоду нарахування та бази нарахування):

Підстава

Строк оплати

Прострочена сума, грн..

Період прострочення

Пеня, грн.

3% річних, грн.

Інфляційні, грн.

ВН №6340 від 13.08.2018

27.08.18

4097,00

28.08.18 – 14.01.2019

564,60

47,14

242,70 (вересень – грудень 2018)

ВН №6714 від 27.08.2018

10.09.18

17824,32

11.09.18 – 14.01.2019

2215,10

184,59

703,85 (жовтень – грудень)

ВН №6949 від 31.08.2018

14.09.18

6186,24

15.09.18 – 14.01.2019

744,38

62,03

244,28 (жовтень – грудень)

ВН №7248 від 11.09.2018

25.09.18

35379,48

26.09.18 – 14.01.2019

3873,33

322,78

1397,06 (жовтень – грудень)

ВН №7342 від 14.09.2018

28.09.18

264,00

29.09.18 – 14.01.2019

28,12

2,34

10,42 (жовтень-грудень)

всього

7 425,53

618,88

2598,31

суд встановив, що з відповідача на користь позивача належить до стягнення пеня в сумі 7425,53 грн., 3% річних в сумі 618,88 грн. та інфляційні втрати в сумі 2598,31 грн.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, надані позивачем, суд задовольняє позов товариства з обмеженою відповідальністю «Ветеко» частково, приймає рішення про стягнення з приватного підприємства «Белвет» 63 751,04 грн. основного боргу, 7 425,53 грн. пені, 618,88 грн. 3% річних та 2 598,31 грн. інфляційних втрат.

У зв’язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до свого права, передбаченого частиною 9 ст. 129 ГПК України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору у мінімальному законом встановленому розмірі в повному обсязі.

керуючись ст. ст. 4, 12, 73-92, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Ветеко» задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства «Белвет» (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. 2-га Інтернаціональна, буд. 22, код 36969534)

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ветеко» (03151, м. Київ, вул. Ушинського, буд. 25 А, літера А, код 37686849)

63 751,04 грн (шістдесят три тисячі сімсот п’ятдесят одна гривня чотири копійки) основного боргу;

7 425,53 грн (сім тисяч чотириста двадцять п’ять гривень п’ятдесят три копійки) пені;

618,88 грн (шістсот вісімнадцять гривень вісімдесят вісім копійок) 3% річних;

2 598,31 грн (дві тисячі п’ятсот дев’яносто вісім гривень тридцять одну копійку) інфляційних втрат;

1 921,00 грн (одну тисячу дев’ятсот двадцять одну гривню нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                      О.В. Конюх