ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2019 р. Справа№ 910/11503/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників (за первісним позовом)

позивача: Кузіна Л.В.;

відповідача: Саєнко Ю.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Київського національного університету

імені Тараса Шевченка та Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 (повне

рішення складено 28.12.2018)

у справі №910/11503/18 (суддя Чебикіна С.О.)

за первісним позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка

до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

про зобов'язання укласти додаткову угоду №4 про внесення змін до Інвестиційно-підрядного договору №106/10

та зустрічним позовом Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою

відповідальністю

до Київського національного університету імені Тараса

Шевченка

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Київський національний університет імені Тараса Шевченко (далі за текстом - КНУ ім. Т.Шевченка, позивач за первісним позовом) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю (далі за текстом - Фірма "Т.М.М.", відповідач за первісним позовом) про зобов'язання укласти додаткову угоду №4 про внесення змін до Інвестиційно-підрядного договору №106/10 на здійснення капітального будівництва житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою за адресою: вул. Ломоносова, 73-79 у Голосіївському районі м. Києва (нова редакція від 12.09.2011) у запропонованій позивачем редакції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Фірмою "Т.М.М." не дотримано визначений в п.3.11 Інвестиційного договору №106/10 остаточного строку виконання зобов'язання за договором (другий квартал 2014 року), що є істотним порушенням договору, у зв'язку з чим університет просить змінити договір шляхом зобов'язання Фірми "Т.М.М." укласти з позивачем додаткову угоду №4 до договору. Нормативно вимоги первісного позову обґрунтовані посиланням на ст. ст. 11, 16, 629, 631, 651, 653, 654 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та ст. ст. 20, 188, 193, 224, 225 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України).

Фірма "Т.М.М." заперечувала проти позовних вимог, зазначаючи про відсутність будь-яких істотних порушень умов Інвестиційного договору №106/10.

Окрім того, Фірма "Т.М.М." звернулася до суду із зустрічним позовом до КНУ ім. Т.Шевченка про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.09.2011 до Інвестиційного договору №106/10, якою названий договір було викладено в новій редакції, зазначаючи про укладення оспорюваного правочину не з волі позивача за зустрічним позовом, під впливом тяжких для нього обставин, а саме: під час судового процесу у справі про визнання недійсним інвестиційного договору №106/10, відкликання дозволу на будівництво та відкликання довіреності, що змушувало позивача за зустрічним позовом підписати таку редакцію договору від 12.09.2011 на заздалегідь не вигідних для нього умовах. За твердженням Фірми "Т.М.М.", її волевиявлення не було вільним та при відсутності вказаних тяжких обставин, цей договір не був би укладений. Нормативно вимоги зустрічного позову обґрунтовані посиланням на ст. ст. 3, 6, 16, 202, 203, 215, 509, 627 ЦК України.

КНУ ім. Т.Шевченка стверджував про не доведеність позивачем за зустрічним позовом існування дефекту його волі на укладення оспорюваної додаткової угоди у розумінні ст. 233 ЦК України, у зв'язку з чим просив відмовити у зустрічному позові.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/11503/18 в первісному та в зустрічному позовах відмовлено повністю.

Вказане судове рішення в частині первісного позову мотивоване відсутністю прямої норми закону, яка б зобов'язувала сторони до укладення спірної додаткової угоди №4 до Інвестиційного договору №106/10, а також наявності у відповідача за первісним позовом заперечень проти укладення цієї додаткової угоди, у зв'язку з чим суд констатував відсутність порушення відповідачем прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, і відмовив у первісному позові.

В частині зустрічного позову суд зазначив про відсутність доказів на підтвердження факту існування тяжких обставин на момент укладення спірної додаткової угоди від 12.09.2011 до Інвестиційного договору №106/10, а також недоведеність факту, що вказана додаткова угода була укладена позивачем за зустрічним позовом не з його волі. За висновком місцевого господарського суду, позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання додаткової угоди недійсною, у зв'язку з чим у зустрічному позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, КНУ ім. Т.Шевченка подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/11503/18 в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення вимог первісного позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі КНУ ім. Т.Шевченка звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема:

- щодо невідповідності умов Інвестиційно-підрядного договору №106/10 (редакція від 12.09.2011) та Плану розподілу площ та погашення інвестицій (Додаток №Г) до вказаного договору, в якому університету відводиться 47 квартир в будинку №3 в рахунок погашення інвестицій. Водночас у договорі зазначено про те, що право власності на земельну ділянку, на якій відповідач за первісним позовом мав звести будинок №3, не належить йому;

- щодо здійснення відповідачем за первісним позовом витрат на ремонт котельні, які не можуть вважатися внеском на реалізацію Інвестиційно-підрядного договору №106/10 в рахунок погашення інвестицій університету, оскільки котельня не є власністю університету і не обліковується на його балансі;

Також КНУ ім. Т.Шевченка наголошував на тому, що судом не з'ясовано, за яких обставин відповідачем за первісним позовом не дотримано визначеного в п.3.11 Інвестиційно-підрядного договору №106/10 (редакція від 12.09.2011) остаточного строку виконання зобов'язання (другий квартал 2014 року) щодо здійснення реконструкції дитячого садка №38 в порядку погашення інвестицій університету згідно з п.2 Плану розподілу площ та погашення інвестицій. До цього часу реконструкцію дитячого садка не завершено.

Фірма "Т.М.М." також подала апеляційну скаргу, у якій просила частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/11503/18 щодо відмови в задоволенні зустрічного позову та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Вимоги та доводи вказаної апеляційної скарги аналогічні тим, які наводилися місцевому господарському суду у зустрічному позові. Водночас скаржник зазначав про відсутність у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду правової оцінки доводів та доказів позивача за зустрічним позовом.

Фірма "Т.М.М." у відзиві заперечувала проти апеляційної скарги КНУ ім. Т.Шевченка, зазначаючи про те, що доводи університету в частині порушення його прав, визначених в п.5.3.4 Інвестиційного договору №106/10, не відповідають дійсності і спростовується підписаними між сторонами актами прийому-передачі квартир. Також Фірмою "Т.М.М." заперечувалися твердження університету про порушення строків реконструкції дитячого садка з посиланням на те, що ці роботи є додатковими інвестиціями фірми і вони погашаються відповідно до п.3.8 Інвестиційного договору №106/10 по мірі здачі пускових комплексів в експлуатацію. Фірма "Т.М.М." вважає вимогу університету підписати додаткову угоду №4 до Інвестиційного договору №106/10 такою, що не відповідає принципам рівності прав сторін при укладенні і виконанні господарських договорів.

КНУ ім. Т.Шевченка у відзиві на апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." та в додаткових письмових поясненнях зазначав про те, що місцевим господарським судом було вірно встановлено в частині вимог зустрічного позову відсутність обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність договору, у зв'язку з чим висновок суду в цій частині є правильним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи.

Фірмою "Т.М.М." були надані заперечення на відзив КНУ ім. Т.Шевченка на апеляційну скаргу, суть яких подібна доводам апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, наданих Фірмою "Т.М.М.". Водночас додатково до заперечень на відзив на апеляційну скаргу Фірмою "Т.М.М." було додано листування між сторонами та органами влади за період 2008-2011 років, а також матеріали, що стосуються спору у справі №46/375 та адміністративної справи №2а-19043/10/2670. З твердженням Фірми "Т.М.М." вказані документи не могли бути надані місцевому господарському суду, оскільки отримані лише наприкінці лютого 2019 року, про що свідчить Акт приймання-передачі документів від 27.02.2019 до договору про надання послуг від 12.08.2010.

В судовому засіданні представник КНУ ім. Т.Шевченка підтримав свою апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/11503/18 в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення вимог первісного позову у повному обсязі. Проти апеляційної скарги Фірми "Т.М.М." заперечував, просив вказану скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник Фірми "Т.М.М." підтримав свою апеляційну скаргу, просив суд частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/11503/18 щодо відмови в задоволенні зустрічного позову та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову. В задоволенні апеляційної скарги КНУ ім. Т.Шевченка просив відмовити.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

30.10.2003 між КНУ ім. Т.Шевченка, як замовником-інвестором, та Фірмою "Т.М.М.", як генпідрядником-інвестором укладено інвестиційний договір №106/10 (далі за текстом - Інвестиційний договір) про дольову участь у будівництві житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та реконструкції обсерваторії з розміщення телескопів на покрівлі по вул. Обсерваторній у Шевченківському районі м. Києва, будівництві житлових будинків в комплексі з об'єктами соціальної інфраструктури в межах улиць Ломоносова, Васильківської і Софії Ковалевської у Голосіївському районі м. Києва.

Предметом Інвестиційного договору (п.2.1) є інвестування у виді дольової участі сторін в будівництві наступних об'єктів: житлових будинків в комплексі з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та реконструкції обсерваторії з розміщенням телескопів на покрівлі по вул. Обсерваторній, 3 у Шевченківському районі м. Києва (далі - об'єкт-1); житлових будинків в комплексі з об'єктами соціальної інфраструктури (далі - об'єкт-2), що будуть знаходитись в межах вулиць Ломоносова, Васильківської та Софії Ковалевської у Голосіївському районі м. Києва з загальною житловою площею Об'єктів орієнтовно 80 000 - 85 000 кв.м., яка буде уточнена після затвердження проектної документації. Здійснення інвестування провадиться сторонами у вигляді права користування земельною ділянкою, грошових коштів, проектно-кошторисної документації, виконаних робіт, будівельних матеріалів та сировини, цінних паперів.

В додатковій угоді №2 від 12.09.2011 сторони дійшли згоди викласти Інвестиційний договір в новій редакції, за умовами якого (п.п.1.1.1, 2.1) об'єктом є житлові будинки з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою за адресою: вул. Ломоносова, 73-79 у Голосіївському районі м. Києва, що частково або повністю споруджуються на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні замовника-інвестора. Сторони домовились здійснити будівництво названих житлових будинків та ввести їх в експлуатацію.

В розділі 3 Інвестиційного договору визначено порядок внесення та погашення інвестицій, згідно з п.п.3.1.1, 3.2.1, 3.4 якого генпідрядник-інвестор здійснює повне фінансування будівництва об'єкту у розмірі 100% від кошторисної вартості будівництва житлових будинків з приміщеннями соціально-побутового призначення та підземною автостоянкою за адресою: вул. Ломоносова, 73-79 у Голосіївському районі м. Києва у вигляді грошових коштів, проектно-кошторисної документації, проектно-вишукувальних робіт, будівельно-монтажних робіт, будівельних матеріалів, обладнання тощо. Замовник-інвестор здійснює інвестицію шляхом надання генпідряднику-інвестору права забудови вказаного об'єкту на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні замовника-інвестора. Зазначене право забудови передбачає лише право здійснювати будівництво, і не передбачає переходу права користування земельною ділянкою. Будинок №3 та будинок №7, є власністю генпідрядника-інвестора, не включаються в загальну площу об'єкту та, відповідно, не враховуються в розрахунку площ при здійсненні погашення інвестицій, у зв'язку з тим, що ці будинки побудовані генпідрядником-інвестором на земельній ділянці, право користування якою не належить замовнику-інвестору, але входить в пляму забудови.

Відповідно до п.п.3.8, 3.10, 3.11, 4.1 Інвестиційного договору інвестиції генпідрядника-інвестора по об'єкту погашаються шляхом залишення у його власності квартир згідно п.1 плану розподілу площ та погашення інвестицій (додаток №1), з урахуванням п. п. 3.4 та 3.10 цього договору, замовнику-інвестору інвестиції погашаються відповідно до п. п. 1 та 2 (за винятком будинків №3 та №7) Плану розподілу площ та погашення інвестицій (додаток №1). Всі нежитлові приміщення об'єкту залишаються власністю генпідрядника-інвестора. Орієнтовний строк здачі в експлуатацію першого пускового комплексу об'єкту (будинки №1, №4, №5, №8) - четвертий квартал 2010 року; інших пускових комплексів - другий квартал 2014 року. Зазначені строки можуть бути змінені генпідрядником-інвестором, про що він письмово повідомляє замовника-інвестора. Строки виконання робіт визначаються генпідрядником-інвестором самостійно.

Замовник-інвестор має право отримати, в рахунок погашення інвестицій, об'єкти згідно п. 3.8 цього договору (п.5.3.4 Інвестиційного договору).

В додатку Г до Інвестиційного договору наведено план розподілу площ та погашення інвестицій, згідно з п.2 якого Фірма "Т.М.М." зобов'язана в порядку погашення інвестицій КНУ ім. Т.Шевченка: здійснити реконструкцію дитячого садка №38 загальною площею 2 500 м2 з плановою кошторисною вартістю 18,0 млн. грн.; здійснити будівництво (реконструкцію) котельні, відповідно до технічних умов №13435 на приєднання об'єкта до теплових мереж, яке виконується від теплових мереж РК "Московська-1", з метою збільшення потужності та безперебійного забезпечення тепловою енергією споживачів, орієнтовною кошторисною вартістю 30,0 млн. грн.

Згодом КНУ ім. Т.Шевченка звернувся до Фірми "Т.М.М." з листом №057/72-26 від 30.05.2018, в якому запропонував укласти додаткову угоду №4 про внесення змін до Інвестиційного договору в частині перерозподілу частки КНУ ім. Т.Шевченка (47 квартир - 4471,81 м2), які призначалися йому у 3-му житловому будинку, за рахунок житлового фонду в інших будинках Фірми "Т.М.М.", а також надання додаткових квартир на загальну суму 30 000 000,00 грн. і визначення остаточного терміну завершення реконструкції та введення в експлуатацію ДНЗ №38.

Фірма "Т.М.М." в листі №611/06-ю/в від 06.06.2018 відмовилась від пропозиції щодо внесення запропонованих у тексті додаткової угоди №4 змін до Інвестиційного договору.

Однак 20.06.2018 КНУ ім. Т.Шевченка направив Фірмі "Т.М.М." примірник додаткової угоди №4 до Інвестиційного договору з проханням підписати її та повернути один примірник в семиденний термін на адресу університету.

Оскільки додаткова угода №4 не була підписана Фірмою "Т.М.М.", КНУ ім. Т.Шевченка звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати Фірму "Т.М.М." укласти вищезгадану додаткову угоду №4 у запропонованій позивачем за первісним позовом редакції.

Таким чином, спір за первісним позовом у даній справі стосується питання про наявність або відсутність підстав для спонукання Фірми "Т.М.М." (відповідача за первісним позовом) укласти Додаткову угоду №4 до Інвестиційного договору.

З цього приводу необхідно зазначити про те, що відповідно до положень ст. 627, 651 ЦК України та ст. 188 ГК України сторони є вільними у визначенні контрагента та умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас у разі недосягнення сторонами згоди щодо зміни або розірвання договору, останній може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов'язку відповідача щодо укладення договору.

Проте, як уже зазначалося вище, предметом вимог первісного позову у цій справі є спонукання відповідача укласти додаткову угоду до Інвестиційного договору в редакції позивача і прямий законодавчо встановлений обов'язок для відповідача за первісним позовом з укладення такої Додаткової угоди відсутній. Відтак її укладення повинно відбуватися на загальних підставах, з урахуванням принципу свободи договору, про що вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд.

Таки висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18478/17, а також у постанові об'єднаної палати Верховного Суду від 26.10.2018 №910/15590/17.

Аргументи апеляційної скарги КНУ ім. Т.Шевченка даних висновків місцевого господарського суду не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, що на час його звернення до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду для відповідача існував прямий законодавчо встановлений обов'язок з укладення такої додаткової угоди.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку права позивача за первісним позовом, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, а тому первісний позов задоволенню не підлягає.

У зустрічному позові заявлено вимогу про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.09.2011, в якій Інвестиційний договір було викладено в новій редакції, з посиланням на те, що названа додаткова угода, а відтак і сам Інвестиційний договір в редакції від 12.09.2011, укладені не з волі Фірми "Т.М.М.", під впливом тяжких для неї обставин.

За твердженням позивача за зустрічним позовом до виникнення таких обставин призвели дії КНУ ім. Т.Шевченка, а саме: ініціювання судового процесу у справі №46/375 про визнання недійсним Інвестиційного договору та подання заяви до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про анулювання (скасування) дозволу на виконання будівельних робіт. Названі дії КНУ ім. Т.Шевченка, на думку позивача за зустрічним позовом, були направлені на зупинення будівництва, що в свою чергу призводило до невиконання Фірмою "Т.М.М." своїх зобов'язань перед іншими залученими інвесторами - фізичними особами, а також зупинення продажу майнових прав на квартири, які були часткою Фірми "Т.М.М." і, як наслідок, порушення строків повернення взятих Фірмою "Т.М.М." кредитів для будівництва, що є предметом Інвестиційного договору.

У зустрічному позові зазначено про те, що дії КНУ ім. Т.Шевченка змусили Фірму "Т.М.М." підписати редакцію договору від 12.09.2011 на заздалегідь не вигідних для неї умовах. Волевиявлення позивача за зустрічним позовом не було вільним та при відсутності вказаних тяжких обставин, цей договір не був би укладений між сторонами.

В ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Верховним Судом України у постанові від 06.04.2016 у справі №6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

Як вірно вказав місцевий господарський суд, ознаками правочину, що підпадає під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та користується цим. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин) (аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 02.08.2018 у справі №918/341/16).

Виходячи з вищевикладеного, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. ст. 230-233 ЦК України позивачу необхідно довести факт обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції на підставі власної оцінки доказів дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не було доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину.

Переглядаючи рішення місцевого господарського суду, колегія суддів враховує підстави, що зумовили подання зустрічного позову, на яких наголошувала Фірма "Т.М.М.", і з цього приводу зазначає наступне.

Доводи про ініціювання КНУ ім. Т.Шевченка судового процесу у справі №46/375 за позовом Міністерства освіти і науки України до КНУ ім. Т.Шевченка, Фірми "Т.М.М.", Київської міської ради про визнання недійсним інвестиційного договору є непереконливими, оскільки університет, як і Фірма "Т.М.М." виступали відповідачами у названій справі, а визнання чи заперечення проти позовних вимог є виключно правом відповідача, яке використовується ним на власний розсуд в залежності від обставин кожної конкретної справи. До того ж, постановою Вищого господарського суду України від 12.07.2011 у справі №46/375 було скасовано рішення судів попередніх інстанцій та прийнято нове рішення про відмову у позові.

Зі змісту наданого Фірмою "Т.М.М." листування не вбачається вчинення КНУ ім. Т.Шевченка дій, спрямованих проти Фірми "Т.М.М.".

Твердження позивача за зустрічним позовом про невиконання ним своїх зобов'язань перед іншими інвесторами, порушення строків повернення кредитних коштів на момент укладення спірної додаткової угоди, внаслідок дій КНУ ім. Т.Шевченка, відхиляються судом як такі, що не підтверджені належними і допустимими доказами.

При цьому позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність такої обставини, необхідної для застосування ст. 233 ЦК України, як вчинення спірного правочину саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Виходячи з викладеного у зустрічному позові, умови спірної додаткової угоди збільшили обсяг зобов'язань та робіт, які мала виконати Фірма "Т.М.М.". Тобто тяжкі обставини не були зменшені або усунуті.

Доказів, які б свідчили про те, що позивач за зустрічним позовом за відсутності названих ним тяжких обставин не вчинив би спірний правочин взагалі або не на таких умовах суду не надано.

Щодо подання заяви КНУ ім. Т.Шевченка до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про анулювання (скасування) дозволу на виконання будівельних робіт, то саме лише звернення із заявою не є підставою для відкликання відповідного дозволу, на відміну від порушень законодавства, які можуть бути виявлені в ході перевірки викладених у заяві обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2011 у справі №2а-19043/10/2670 відмовлено у задоволенні позову Фірма "Т.М.М." про визнання недійсним наказу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві №91 від 13.12.2010 «Про скасування дозволу на виконання будівельних робіт №0150-Гл від 06.03.2008». Названа постанова адміністративного суду, зокрема, мотивована тим, внаслідок визнання недійсним інвестиційного договору №106/10 від 30.10.2003, останній не створює ніяких юридичних наслідків для його сторін і Фірма "Т.М.М."втратила всі права та обов'язки за названим договором, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ не порушує прав, свобод чи інтересів Фірми "Т.М.М." при здійсненні Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві владних управлінських функцій.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом ані існування тяжких обставин на момент укладення спірної додаткової угоди від 12.09.2011, ані того, що вказана додаткова угода була укладена позивачем за зустрічним позовом не з його волі, що в свою чергу свідчить про відсутність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання додаткової угоди недійсною, у зв'язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Решта доводів апеляційних скарг не спростовують вищевказаних висновків суду. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційні скарги задоволенню не підлягають і судові витрати, пов'язані з їх поданням покладаються на скаржників.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 269, 270, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Київського національного університету імені Тараса Шевченка та Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 у справі №910/11503/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11503/18 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 20.03.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук