ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2019м. ДніпроСправа № 904/4769/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Кандиби Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Данком", м. Бахмут Донецької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 3 136 722 грн. 20 коп. за договором субпідряду від 01.08.2016 № СП-190

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. б/н від 21.09.2018, адвокат;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Данком" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" заборгованість у розмірі 3 136 722 грн. 20 коп., з яких: 1 871 840 грн. 26 коп. - основний борг, 506 422 грн. 54 коп. - пеня, 620 043 грн. 73 коп. - інфляційні втрати, 138 415 грн. 67 коп. - 3 % річних, відповідно до умов договору субпідряду від 01.08.2016 № СП-190.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору субпідряду з виконання робіт по об'єкту: ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 - «Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області» в частині повного та своєчасного розрахунку за виконані роботи.

Ухвалою господарського суду від 12.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 06.12.2018.

Ухвалою господарського суду від 06.12.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; розгляд справи відкладено на 29.01.2019, у зв'язку з неявкою відповідача та ненаданням витребуваних судом документів.

12.12.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначив, що додані до позовної заяви письмові докази не завірені належним чином, оскільки на них відсутня дата завірення, відтак такі документи не мають прийматися судом як належні та допустимі докази в підтвердження викладених у позовній заяві обставин. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості. Крім того, всупереч ч. 6 ст. 232 ГК України, позивачем нарахована пеня за період, який перевищує шість місяців. Просив у позові відмовити.

02.01.2019 позивач надав до суду відповідь на відзив від 27.12.2018 та належним чином засвідчені копії доданих до позову документів.

Ухвалою господарського суду від 29.01.2019 підготовче засідання відкладене на 19.02.2019, у звязку із неявкою представника відповідача та ненаданням витребуваних судом документів.

У засіданні 19.02.2019 за згодою позивача закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті; ухвалою господарського суду від 19.02.2019 розгляд справи по суті відкладено на 04.03.2019.

У призначені засідання представник відповідача не зявився та не надав витребувані судом документи.

Господарський суд зазначає, що ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12.11.2018 та ухвала від 06.12.2018 отримані відповідачем, про що свідчать поштові повідомлення, долучені до матеріалів справи (а.с. 59, 88); ухвала суду від 20.01.2019, що направлялася відповідачу, повернулася на адресу суду з відміткою відділення поштового звязку: «Повернуто за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Господарський суд зазначає, що ухвали суду направлялися відповідачу за адресою, яка значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг від 26.10.2018).

За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачені наслідки неявки в судове засідання учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справи за відсутності такого учасника.

Господарський суд зазначає, що з урахуванням поданих відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи (а.с. 69-70, 126-127), останній був обізнаний про перебування у провадженні господарського суду справи № 904/4769/18, а також повідомлений про час та місце судового розгляду справи, проте не скористався своїм правом на участь у призначених судових засіданнях.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки за вказаних вище підстав, він вважається повідомленим про час та місце судового розгляду справи належним чином.

Відповідно до ч. 9 ст. 81, ч. 9 ст. 165 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 04.03.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" (генеральний підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Данком" (субпідрядник) укладено договір субпідряду № СП-190 (далі - договір), відповідно до умов якого за завданням генерального підрядника субпідрядник зобов'язується на свій ризик виконати роботи по об'єкту: ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 - «Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області» (далі - роботи), а генеральний підрядник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи (п. 1.1. договору).

Терміни виконання робіт визначаються календарним графіком, узгодженим між сторонами (п. 1.2 договору).

Згідно п. 3.1 договору договірна ціна робіт за даним договором буде визначатись, виходячи з об'ємів всіх виконаних робіт та їх переліку. Загальна договірна ціна становитиме суму всіх договірних цін.

Ціна Договору визначається як сукупність фактично виконаних субпідрядником робіт, розрахована відповідно до умов цього Договору. Ціна Договору може бути зменшена за ініціативою-підрядника (п.п. 3.2, 3.3. договору).

За умовами п. 4.1 договору генеральний підрядник до початку робіт перераховує субпідряднику попередню оплату на виконання робіт у розмірі 30% вартості узгодженої сторонами договірної ціни.

Проміжні платежі за виконані роботи здійснюються генеральним підрядником в межах не більше, як 95 відсотків їх загальної вартості за договірною ціною.

Кінцеві розрахунки здійснюються у двотижневий термін після виконання і приймання всіх передбачених цим Договором робіт та підписання сторонами актів надання послуг (виконаних робіт) про мірі надходження бюджетних коштів від замовника на розрахункові рахунки генерального підрядника в порядку виконання умов Основного договору (п. 4.2 договору).

За змістом п. 4.3 договору субпідрядник, виконавши відповідний обєм робіт, передає генеральному підряднику два примірники актів виконаних робіт та довідок про вартість робіт, а також товарно-транспортні накладні, талони, видаткові накладні на всі придбані та (або) виготовлені матеріали, сертифікати якості тощо. Генеральний підрядник протягом 3 календарних днів після отримання вищезазначених актів та довідок підписує їх або надає письмову обґрунтовану відмову у прийнятті робіт з зазначенням конкретних зауважень. У випадку мотивованої відмови Генерального підрядника прийняти виконані роботи, сторони складають двосторонній акт із переліком необхідних доробок та строків їх виконання.

У пункті 4.4 договору сторони погодили, що генеральний підрядник при проведенні розрахунків за даним Договором з субпідрядником утримує 3% від вартості виконаних робіт на покриття витрат генерального підрядника, повязаних із виконанням зобовязань щодо забезпечення технікою, дозвільною та іншою документацією, координації дій субпідрядника при виконанні робіт, приймання виконаних субпідрядником робіт тощо.

Відповідно до п. 6.1 договору початок та закінчення робіт визначається календарним графіком, узгодженим сторонами.

Місце виконання робіт: с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області (п. 6.2 договору).

Пунктом 7.1 договору передбачено, що генеральний підрядник зобов'язаний: прийняти в установленому цим Договором порядку та оплатити виконані роботи на умовах цього Договору за відсутності виявлених недоліків та відсутності обставин, визначених пунктом 6.5 Договору.

За умовами п. 7.3 договору субпідрядник, зокрема, зобов'язаний: забезпечити якісне виконання робіт у строки, встановлені цим Договором та передати їх генеральному підряднику; забезпечити виконання робіт за Договором із дотриманням будівельних нормі правил, що діють на території України; оформити згідно законодавства України виконавчу документацію, акти прихованих робіт; надати генеральному підряднику документи щодо якості та вартості матеріалів і обладнання, що використовуються на об'єкті тощо.

Субпідрядник має право своєчасно та у повному обсязі отримати плату за виконані роботи, за відсутності дефектів та зауважень з боку генерального підрядника та/або представника технічного нагляду (п. 7.4 договору).

Пунктом 8.1 договору визначено, що за невиконання зобовязань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно законодавства України.

Сплата пені та штрафу не звільняє сторони від виконання своїх зобовязань за Договором у повному обсязі (п. 8.2 договору).

Згідно п. 11.1 договору він набирає чинності з моменту підписання та діє до дати приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до узгодженого між сторонами терміну, а у частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Позивач зазначає, що відповідно до п. 4.1. договору генеральним підрядником 05.08.2016 здійснено попередню оплату субпідряднику у розмірі 1 175 971 грн. 25 коп.

На виконання умов договору, позивачем виконано ремонтні роботи на об'єкті: «Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області» на суму 3 812 176 грн. 81 коп., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками:

- актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2016 № 1 від 01.09.2016 за формою КБ-2в ;

- довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2016 від 01.09.2016 за формою № КБ-3

Жодних зауважень чи заперечень зі сторони відповідача вказані акт приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати не містять.

На виконання умов п. 4.4 договору сторони склали акт надання послуг від 01.09.2016 № 62, яким засвідчили передачу від генпідрядника суборендарю послуг ген підряду на суму 114 365 грн. 30 коп., що складає 3% від вартості виконаних робіт

В порушення умов договору, відповідач за виконані роботи в повному обсязі не розрахувався, сплативши позивачу після прийняття робіт грошові кошти у загальному розмірі 650 000 грн. 00 коп., внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 871 840 грн. 26 коп.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію від 26.06.2018 № 402, в якій вимагав оплатити заборгованість з урахуванням штрафних санкцій..

Однак, як зазначає позивач, відповідач заборгованість не сплатив, відповідь на претензію не надав.

Враховуючи викладене, позивач посилаючись на ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України та на положення Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 506 422 грн. 54 коп. за період з 01.01.2018 по 19.10.2018.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 138 415 грн. 67 коп. за загальний період з 15.09.2016 по 19.10.2018 та інфляційні втрати у розмірі 620 043 грн. 73 коп. за вказаний період.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору субпідряду є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України).

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України).

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України).

За договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх (ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України).

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта (ч. 2 ст. 875 Цивільного кодексу України).

Статтею 838 Цивільного кодексу України передбачено, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов'язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов'язку.

Замовник і субпідрядник не мають права пред'являти один одному вимоги, пов'язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обовязковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, роботи, виконані позивачем у серпні 2016, прийняті відповідачем 01.09.2016 без заперечень, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2016 форми КБ-2в.

За вказаних обставин, з урахуванням умов п. 4.2 договору, строк оплати будівельних робіт, виконаних позивачем у серпні 2016, є таким, що настав 15.09.2016.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач розрахувався за будівельні роботи лише частково, сплативши після прийняття робіт 30.08.2017 350 000 грн. 00 коп. та 09.11.2017 300 000 грн. 00 коп.

З наданих позивачем до матеріалів справи листа ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 06.02.2019 № 12-13/1222 та деталей платіжних трансакцій з інформацією на єдиному казначейському рахунку, оприлюднених на єдиному Веб-порталі використання публічних коштів «Є-дата», вбачається що оплату від замовника за Основним договором відповідач отримав ще у вересні та жовтні 2016 (а.с. 161-163, 166-167).

Будь-яких документів на підтвердження відсутності заборгованості відповідач до матеріалів справи не надав, доводи позивача не спростував, у звязку із чим вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 1 871 840 грн. 26 коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних судом встановлено, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування, оскільки строк виконання зобовязань з оплати виконаних будівельних робіт є таким, що настав у відповідача 15.09.2016, нарахування 3% річних повинно здійснюватися з 16.09.2016. Тому за розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягають 3% річних в сумі 137 823 грн. 18 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.13р. № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховані вищенаведені приписи та виконано розрахунок з урахуванням індексу інфляції, визначеного у місяці, в якому платіж мав бути здійснений, а не у наступному, у звязку із чим, згідно перерахунку господарського суду, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні в сумі 568 250 грн. 86 коп. Решта позовних вимог в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої до стягнення позивачем пені в сумі 506 422 грн. 54 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшеним у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов'язань, визначається відповідним суб'єктом господарювання - господарською організацією.

З наведеного вбачається, що чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов'язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Згідно п. 8.1 договору за невиконання зобовязань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно законодавства України.

Зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що ним нарахована пеня за прострочку виконання відповідачем грошового зобовязання за договором у відповідності до вимог ч. 6 ст. 231 ГК України.

Проте, згідно із п. 8.1 договору сторони не визначили, які саме норми законодавства України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України підлягає обчисленню саме у відсотках.

Отже, безпосередньо договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише посилання на «законодавство України».

За приписом же ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Окрім цього, згідно з п. 2.1. постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обовязок та умови сплати пені, тобто є підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

При цьому, слід, зазначити, що умовами договору взагалі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобовязання, а ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

За наведених обставин, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у сумі 506 422 грн. 54 коп., оскільки у спірному договорі сторони не встановлено конкретний розмір договірної неустойки (пені) за порушення виконання грошового зобовязання.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобовязання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору субпідряду та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 871 840 грн. 26 коп. основного боргу, 137 823 грн. 18 коп. 3% річних, 568 250 грн. 86 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача у справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 129, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Дніпровська, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Данком" (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 51, ) 1 871 840 грн. 26 коп. (один мільйон вісімсот сімдесят одну тисячу вісімсот сорок грн. 26 коп.) основного боргу, 568 250 грн. 86 коп. (пятсот шістдесят вісім тисяч двісті пятдесят грн. 86 коп.) інфляційних втрат, 137 823 грн. 18 коп. (сто тридцять сім тисяч вісімсот двадцять три грн. 18 коп.) 3% річних, 38 668 грн. 71 коп. (тридцять вісім тисяч шістсот шістдесят вісім грн. 71 коп.) витрат по сплаті судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 14.03.2019