ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2019 р. Справа№ 911/1849/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

перевіривши матеріали апеляційної скарги приватного підприємства "КВІНСТАР"

на рішення господарського суду Київської області

від 05.12.2018 (повний текст рішення складено 13.12.2018)

у справі №911/1849/18 (суддя Грабець С.Ю.)

за позовом приватного підприємства "КВІНСТАР"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП"

про стягнення заборгованості у розмірі 76833,10 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "КВІНСТАР" звернулося до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП" про стягнення 76833,10 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов договору №1I024902 від 01.04.2014 щодо оплати вартості постановленого товару.

18 вересня 2018 року через канцелярію господарського суду Київської області представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача борг у сумі 81392,59 грн., три проценти річних у сумі 1739,00 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, в розмірі 2960,89 грн. (заява була прийнята судом до розгляду).

21 листопада 2018 року через канцелярію господарського суду Київської області представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача основний борг у сумі 69806,84 грн., три проценти річних у сумі 1859,00 грн. та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 5167,26 грн. (заява була прийнята судом до розгляду).

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позову, послався на те, що позивачем не надано доказів того, що товар був реалізований і у відповідача виник обов'язок щодо його оплати. Крім цього, відповідач зазначав, що видаткові накладні, які підтверджують поставку товару позивачем відповідачу, оформлені з порушенням встановлених законодавством вимог, а акт звірки, на який послався представник позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог, не може підтверджувати обов'язок відповідача щодо сплати боргу перед позивачем в сумі 81392,59 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.12.2018 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів, що підтверджували б реалізацію товару. При цьому судом встановлено, що обов'язок відповідача оплатити вартість товару, переданого позивачем, виникає після його реалізації.

Не погодившись з прийнятим рішенням, приватне підприємство "КВІНСТАР" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1849/18, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача, а саме: стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП" на користь приватного підприємства "КВІНСТАР" заборгованість з оплати за поставку товару за договором №1І024902 від 01.04.2014 у сумі 76833,10 грн., судові витрати стягнути з відповідача.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, аналогічні тим, які викладено в позовній заяві (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2019 апеляційну скаргу приватного підприємства "КВІНСТАР" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Разіної Т.І., Чорної Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 апеляційну скаргу відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" на рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2018 у справі №910/13833/18. Постановлено, що апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

06.02.2019 через канцелярію суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

04.03.2019 через канцелярію суду апеляційної інстанції від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

01 квітня 2014 року між приватним підприємством "КВІНСТАР", як постачальником, та товариством з обмеженою відповідальністю "АСТЕРС ГРУП", як покупцем, був укладений договір №1I024902 (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався поставити відповідачу товар в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, а відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікаціях; поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації через мережу магазинів «Фуршет».

Відповідно до п. 3.1 договору, товар поставляється позивачем у відповідності з замовленням відповідача по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що замовлення можуть надаватись позивачу письмово, по факсу, електронній пошті або в іншій формі, прийнятній для сторін. В будь-якому випадку прийняття замовлення позивачем повинно бути підтверджено (погоджено) в погодженій сторонами формі. Позивач зобов'язується дотримуватись відповідності позицій в накладній позиціям в замовленні. Кожне замовлення повинно оформлюватися окремою накладною. Не допускається об'єднання декількох замовлень в одну накладну та оформлення декількох накладних по одному замовленню. У випадку, якщо позивач не може поставити товар відповідачу в строк, зазначений в замовленні, він зобов'язаний негайно, але не пізніше половини строку зазначеного в замовленні, на протязі якого він повинен був поставити товар, повідомити про це відповідача.

Згідно з п. 5.1, п. 5.2 договору, перехід права власності на товар від позивача до відповідача здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі відповідача. Приймання- передача товару за кількістю та якістю здійснюється на складі відповідача в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що відповідач оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2-х знаків після коми (ціна без ПДВ та з ПДВ).

Згідно з п. 7.8 договору, загальна сума цього договору складається з суми накладних, по яким була здійснена поставка товару.

Відповідно до п. 7.9 договору, оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача після його реалізації кожні 35 (тридцять п'ять) дні(ів). Під реалізацією сторони розуміють безпосередню реалізацію товару, що здійснюється через мережу магазинів "Фуршет". При цьому сторони домовилися про те, що відповідач здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 (п'ятсот) грн.

Пунктом 7.11 договору встановлено, що зобов'язання відповідача по оплаті товару вважається виконаним з моменту списання коштів з його банківського рахунку.

Згідно з п. 11.1 договору, усі суперечки та розбіжності, які можуть виникати з цього договору чи у зв'язку з ним, сторони намагатимуться розв'язати шляхом переговорів.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, оплату отриманого товару в повному обсязі не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 69806,84 грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умови договору №1I024902 від 01.04.2014 свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як встановлено вище, сторони домовились про те, що оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача після його реалізації кожні 35 (тридцять п'ять) дні(ів). Під реалізацією сторони розуміють безпосередню реалізацію товару, що здійснюється через мережу магазинів "Фуршет". При цьому сторони домовилися про те, що відповідач здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, 500,00 (п'ятсот) грн. (п. 7.9 договору).

Вищевказаний пункт договору є чинним, не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а відтак повинен виконуватись сторонами договору.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, обов'язок відповідача оплатити товар, переданий позивачем, виникає після його реалізації, а не з моменту отримання відповідачем товару від позивача, як про те наголошує позивач.

Оскільки документів, що підтверджували б реалізацію товару, в матеріалах справи не міститься, то вимога про стягнення з відповідача 69806,84 грн. основного боргу є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 5167,26 грн., 3% річних - 1859,00 грн. також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними вимогами від вимоги про стягнення суми основної заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування, зміни чи визнання нечинним оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного підприємства "КВІНСТАР" залишити без задоволення, рішення господарського суду Київської області від 05.12.2018 у справі №911/1849/18 - без змін.

Матеріали справи №911/1849/18 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

повний текст постанови складено 25.03.2019

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна