Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/1035/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

секретар судового засідання: Голюк Л.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Нечіпайло Р.С. - довіреність № 01/2 від 01.02.19, адвокат;

від відповідача: не прибув.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю" Європа Транс Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп"

про стягнення 1463383 грн. 51 коп.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 440 473,62 грн. основного боргу, 22 909,89 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не виконав покладених на нього зобов'язань по оплаті наданих послуг згідно договорів про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 26/06-2018Т та №18/09-2018ЄЦ.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні; повноважного представника для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, не підтвердження чого в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення адресату поштового відправлення.

Також в матеріалах справи міститься відзив на позов від 07.02.2019 (а.с. 149-150 том 2), відповідно до якого позовні вимоги відповідач вважає безпідставними та такими, що суперечать діючому законодавству України. Вказав, що договори про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №26/06-2018Т та №18/09-2018ЄЦ, укладені між позивачем та відповідачем, є недійсними, оскільки укладений директором ТОВ "Цефей-Груп" Коломійцем М.О. з перевищенням наданих йому статутом повноважень, а позивач при укладанні спірного договору знав/повинен був знати про обмеження повноважень директора, оскільки в договорах є вказівка на те, що директор діє на підставі статуту. При цьому, вчинення дій на виконання спірного правочину особою, яка не мала повноважень на його вчинення, не може вважатися схваленням правочину. Враховуючи, що спірну угоду укладено з перевищенням повноважень, тому як наслідок і подальші дії щодо виконання цього правочину також вчинені з перевищенням повноважень.

Оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнана обов'язковою, суд вважає, що неявка останнього не перешкоджатиме розгляду справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро" (виконавець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (замовник/відповідач) укладено договори про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів №26/06-2018Т від 26.06.2018 та №18/09-2018ЄЦ від 18.09.2018 (а.с. 26-33 том 1).

Згідно п.п. 1.1. договорів в порядку та на умовах, визначених цим договорами, виконавець зобов'язується доставити автомобільним транспортом ввірений йому замовником вантаж (відповідно із транспортною накладною) до пункту призначення у встановлений договором чи замовленням (заявкою) строк та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачу), а замовник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену сторонами плату.

Ціна договору дорівнює сумарній вартості наданих виконавцем та прийнятих замовником послуг, пов'язаних із перевезенням вантажу протягом дії цього договору (п.п. 2.1. договорів).

Пунктом 2.3. договору №26/06-2018Т від 26.06.2018 передбачено плата за перевезення здійснюється після його фактичного виконання, протягом 20 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів визначених цим договором та факту підписання актів передачі-прийняття наданих послуг.

Пунктом 2.3. договору №18/09-2018 ЄЦ від 18.09.2018 визначено, що плата за перевезення здійснюється після його фактичного виконання, протягом 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів визначених цим договором та факту підписання актів передачі - прийняття наданих послуг.

Зазначені договори набрали чинності з моменту їх підписання та діяли до 31.12.2018 (п.п. 6.1. договорів).

На виконання умов договорів, позивач за період з 26.06.2018 по 01.11.2018 надав транспортно-експедиційні послуги, що підтверджується відповідними актами виконаних робіт, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 34-72 том 1) та копіями товарно-транспортних накладних (а.с. 119-229 том1, а.с. 1-122 том 2) на загальну суму 1 991 248,65 грн.

Відповідач оплатив надані послуги частково в сумі 550 775,03 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків підписаним сторонами у справі.

Отже заборгованість ТОВ «Цефей-Груп» перед ТОВ «Європа Транс Агро» станом на день звернення до суду з даним позовом складає 1 440 473,62 грн.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За своєю правовою природою укладені між сторонами у справі договори про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №26/06-2018Т від 26.06.2018 та №18/09-2018ЄЦ від 18.09.2018 є договорами про надання послуг.

В силу ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 1 440 473,62 грн. грн. боргу за надані послуги підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та фактично відповідають матеріалам справи.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача 22 909,89 грн. пені, нарахованих за період з 01.09.2018 по 13.11.2018 на заборгованість, що утворилася згідно актів №9211 від 19.08.2018 та №9216 від 19.08.2018 (а.с. 38, 42 том 1), підписаними в межах дії договору №26/06-2018Т від 26.06.2018.

Згідно п.п. 4.5. договору за порушення термінів оплати замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Перевіривши розрахунки пені, виконані позивачем (а.с. 19 том 1), суд вважає вірним є нарахування пені по актам виконаних робі №9211 та №9216 від 19.08.2018 (а.с. 38, 42 том 1) в сумі 17 929,50 грн.:

- 5 781,81 грн. на суму заборгованості 102 844,02 грн. за період з 18.09.20418 (через 20 банківських днів з дати підписання акту) по 13.11.2018 та

- 12 147,69 грн., нарахованих на суму 216 077,29 грн. за період з 18.09.20418 (через 20 банківських днів з дати підписання акту) по 13.11.2018.

В задоволенні вимог щодо стягнення 4 980,39 грн. пені суд відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав до суду жодного доказу на спростування позовних вимог, в тому числі доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо).

Також суд вважає за необхідне зазначити, що безпідставними є твердження відповідача стосовно того, що договори про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів №26/06-2018Т від 26.06.2018 та №18/09-2018ЄЦ від 18.09.2018 є недійсними, оскільки укладений директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" з перевищенням наданих йому статутом повноважень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Європейського Союзу від 09.03.1968 (68/151/ЕЕС).

Припис абзацу першого ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним у разі доведеності юридичною особою (відповідачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Слід зазначити, що закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт вчинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Договори про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів №26/06-2018Т від 26.06.2018 та №18/09-2018ЄЦ від 18.09.2018 підписані зі сторони відповідача директором Коломійцем М.О., на договорах містяться відбитки печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп", водночас відсутні докази, які б свідчили про визнання угоди недійсною або доказів про порушення відповідачем питання щодо визнання договору недійсним в установленому законом порядку.

Крім того, відповідач вчиняв дії, спрямовані на виконання умов договорів №26/06-2018Т від 26.06.2018 та №18/09-2018ЄЦ від 18.09.2018, а саме частково оплатив вартість наданих послуг.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Із аналізу змісту частини першої статті 241 ЦК України випливає, що підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, зокрема щодо того, що договори про надання транспортно-експедиторських послуг по перевезенню вантажів №26/06-2018Т від 26.06.2018 та №18/09-2018ЄЦ від 18.09.2018 не тільки прийнято Товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" до виконання, але і значною мірою виконано, то відсутність у директора товариства повноважень на укладення від імені товариства вказаних договорів не свідчить про їх недійсність.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1 440 473,62 грн. - основного боргу, 17 929,50 грн. пені обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (11772, Житомирська область, Новоград-Волинський район, с. Броники, вул. Весела, 7, ідентифікаційний код 37529380)

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа Транс Агро" (76018, м. Івано-Франківськ, вул. В Івасюка, 62, ід. код 41101,62 грн. основного боргу, 17929,50 грн. - пені, а також 21876,04 грн. сплаченого судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 21.03.19

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2,3 - сторонам ( рек. з повід.)