ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"12" березня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/76/19
Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.
за участю секретаря судового засідання Топольницької Б.П.,
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_1 згідно довіреності від 19.12.2018р.
від відповідача: не зявився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/76/19
про стягнення 366 700 грн.
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю Войцих Агро звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Приватного підприємства Агро-Адмірал 366 700 грн. суми попередньої оплати за непоставлений товар.
Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.11.2017р. між позивачем - ТОВ Войцих Агро та відповідачем - ПП Агро-Адмірал було укладено договір у спрощений спосіб, який за своєю правовою природою є договором поставки, де ТОВ Войцих Агро виступило покупцем, а ПП Агро-Адмірал постачальником. На виконання договору поставки, 15.11.2017р. постачальником було виставлено рахунок на оплату №428 на загальну суму 4 825 000грн. за поставку 500т. Карбамід. Позивач зазначає, що на виконання вимог договору, укладеного у спрощений спосіб, позивачем 23.11.2017р. було перераховано передоплату на загальну суму 598 300грн., а відповідач у свою чергу 09.01.2018р. здійснив поставку Карбамід у кількості 24т. на загальну вартість 231 600грн. Подалі, 26.03.2018р. між позивачем та відповідачем було складено акт звіряння взаєморозрахунків за період з 01.01.2018р. по 26.03.2018р. відповідно до якого за твердженнями позивача, відповідач визнав наявну заборгованість у звязку із неналежним виконанням договору поставки Карбамід на загальну суму 366 700грн. Через не здійснення відповідачем поставки товару, позивач надіслав відповідачу вимогу від 02.11.2018р. з проханням здійснити поставку товару Карбамід на загальну суму 366 700грн., яку з боку відповідача отримано 05.11.2018р., однак докази виконання якої в матеріалах справи відсутні. У звязку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем щодо повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 366 700грн., про що позивач повторно повідомив відповідача, відправивши останньому досудову вимогу від 27.11.2018р.
11.01.2019р. за вх.№2-91/19 від позивача надійшла заява про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.01.2019р. у задоволенні заяви ТОВ Войцих Агро за вх.№2-91/19 від 11.01.2019р. відмовлено.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.01.2019р. відкрито провадження у справі №916/76/19, ухвалено розглядати справу №916/76/19 в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи по суті на „12 лютого 2019р. о 12 год. 30 хв.
Ухвалою суду від 12.02.2019р. з підставки неявки представників сторін у судове засідання, відсутності відомостей про повідомлення про дату, час і місце судового засіданні, відкладено розгляд справи на 12.03.2019р. о 10год40хв.
Представник позивача в судовому засіданні 12.03.2019р. позов підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити його.
Відповідач у судові засідання не зявлявся, правом на подання відзиву не скористався. При цьому, причини неявки відповідача в судові засідання на момент прийняття судом рішення суду не відомі, ухвали суду надсилались за юридичною адресою відзначеною позивачем в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. За таких обставин, суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами з врахуванням положень ч.2 ст.178, ч.1 ст.202 ГПК України, якими передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи; неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У судовому засіданні 12.03.2019р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, оцінивши пояснення представника позивача його правову позицію, суд встановив наступне:
ПП Агро-Адмірал виставив ТОВ Войцих Агро рахунок №428 від 15.11.2017р. на суму 4 825 000грн.
Вказаний рахунок частково був оплачений ТОВ Войцих Агро, що підтверджується платіжними дорученнями №251, №252 від 23.11.2017р., податковими накладними №7, 8 від 23.11.2017р. на суму загальну 598 300грн.
09.01.2018р. ПП Агро-Адмірал здійснив поставку товару Карбамід у кількості 24т. на загальну вартість з ПДВ 231 600грн., що підтверджується накладною №5 від 09.01.2019р.
У звязку із не поставкою Приватним підприємством Агро-Адмірал Товариству з обмеженою відповідальністю Войцих Агро товару на суму 366 700грн., останнім 02.11.2018р. було направлено на адресу Приватного підприємства Агро-Адмірал вимогу щодо поставки товару, яка отримана відповідачем 05.11.2018р., про що свідчить курєрська накладна №5120232, однак у звязку із тим, що її відповідачем не виконано, позивач звернувся до Господарського суду за захистом своїх прав та інтересів.
Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку щодо наявності підстав у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:
У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Положеннями ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.
Положеннями ч.2 ст.530 ЦК України передбачено, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім договірні зобовязання щодо поставки товару не виконані в повному обсязі на 366 700,00 грн. не виконані, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача вартості недопоставленого товару в сумі 366 700,00 грн. підтверджена наявними в матеріалах справи доказами, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.
Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.
Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.
Зміст зобовязань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.
Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.
Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та норми чинного законодавства України, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Крім того, у попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат позивач визначив, зокрема, сплату ним судового збору у розмірі 5 500,50грн., 10 000грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В судовому засіданні 12.03.2019р. представник позивача відмовився від вимоги про стягнення з відповідача ПП Агро-Адмірал 10 000грн. витрат на професійну допомогу, з підстав того, що інтереси ТОВ Войцих Агро представляв не адвокат, тоді як, п.1. ч.3. ст.123 ГПК України, передбачає відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, лише адвокату, тому така відмова прийнята судом та не підлягає розгляду.
Згідно ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Положення п.2 ч.1 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З врахуванням задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на оплату судового збору в сумі 5 500,50грн. в порядку ст.129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.13, 76, 86, 129, 202, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов - задовольнити повністю.
Рішення господарського суду набирає в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 15 березня 2019 р.

Суддя О.В. Цісельський