ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2019 Справа № 904/1228/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №415-а

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: Баришев І.Г. керівник, витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців № від 05.09.2018 (в режимі відеоконференції)

від позивача: Мельников Д.О. представник, витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців № від 05.09.2018 (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Омелян О.О., адвокат, посвідчення №2027 від 12.07.2011, ордер серії ДП №1506/000043 від 10.12.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 у справі №904/1228/18 (суддя Рудь І.А.; рішення ухвалене без повідомлення (виклику) учасників справи, повне рішення складено 21.11.2018)

за позовом Державного підприємства "Спецагролізинг", м.Київ

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія", с.Промінь Солонянський район, Дніпропетровська область

про розірвання договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ та вилучення предмету лізингу

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Державне підприємство "Спецагролізинг" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у справі за позовом Державного підприємства "Спецагролізинг" (позивач) до Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" (відповідач) про розірвання договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ та вилучення предмету лізингу. Позивач просив скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 у справі №904/1228/18 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 у справі №904/1228/18 (суддя Рудь І.А.) заяву Державного підприємства "Спецагролізинг" про перегляд рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 у справі №904/1228/18 за нововиявленими обставинами задоволено. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 у справі № 904/1228/18 скасовано. Прийнято нове рішення. Позов задоволено повністю. Розірвано договір фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ, укладений між Державним підприємством "Спецагролізинг" та Приватним сільськогосподарським підприємством "Агро-Технічна Компанія". Вилучено у Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" з передачею Державному підприємству "Спецагролізинг" комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводський №335; комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводський №240, загальною вартістю 1164662 грн. 00 коп. Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" на користь Державного підприємства "Спецагролізинг" 19231,93 грн. витрат по сплаті судового збору, 28847,90 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору за розгляд заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Означене рішення вмотивоване тим, що відповідачем порушено істотні умови спірного договору в частині виконання прийнятого на себе зобов'язання по своєчасному внесенню лізингових платежів, а тому позовні вимоги про розірвання договору фінансового лізингу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки господарський суд встановив наявність підстав для розірвання спірного договору, він також задовольнив позовні вимоги про вилучення у відповідача з передачею позивачу комбайнів, які є предметом спірного договору лізингу.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач (ПСП "Агро-Технічна Компанія") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 у справі №904/1228/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Державному підприємству "Спецагролізинг" в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ПСП "Агро-Технічна Компанія" вказує на те, що рішення є безпідставним та таким, що суперечить приписам чинного законодавства, оскільки при його прийнятті, на думку скаржника, було відсутнє повне, всебічне та об'єктивне дослідження всіх фактичних обставин, які мали значення для справи, в їх сукупності; тобто мало місце неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого, висновки, викладені в рішенні, в повній мірі не відповідають обставинам справи. Відповідач зазначає, що загальна вартість предмету лізингу становить 1164662,00 грн. відповідно до договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ, обов'язкові платежі, виплати за якими настали, відповідно до затвердженого графіку складають 1060309,08 грн. Загальний розмір платежів, який підлягає сплаті на користь позивача, відповідно до графіку, що є Додатком №3 до договору фінансового лізингу, складає 1289893,08 грн. За твердженням апелянта, відповідачем станом на 10.12.2018 на користь позивача здійснено оплати за лізинговими платежами в розмірі 1219233,10 грн. Вважає, що судом першої інстанції не враховано те, що на момент подання позивачем заяви про перегляд рішення Господарського суду від 03.08.2018 у справі №904/1228/18 за нововиявленими обставинами, вже не існувало заборгованості за сплатою лізингових платежів перед позивачем та була наявна переплата з боку відповідача на користь позивача. Вказує апелянт і на порушення та недотримання позивачем умов договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ, а саме п.10.2 Договору передбачено, що у випадку, зокрема, передбаченому п.10.1.1.-10.1.2. Договору (лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в Графіку); (лізингоодержувач використовує майно не у відповідності до умов Договору або його призначення), лізингодавець направляє лізингоодержувачу повідомлення про термінове повернення майна із зазначенням строку його передачі; при цьому даний договір вважається припиненим після підписання Акту; п.10.8. Договір вважається припиненим з моменту укладання сторонами Акту; до укладання сторонами Акту всі положення цього Договору зберігають свою силу для сторін. Стверджує, що позивач не направляв відповідачу вимогу про розірвання договору фінансового лізингу, не просив повернути предмет лізингу, акту не складалось, а отже, позивач не вчинив відмови від вказаного договору як це передбачено його умовами. Також звертає увагу на те, що в середині вересня 2015 року відповідачем було отримано ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 31.08.2015 у справі №757/31109/15-к, відповідно до якої накладено арешт на майно, що на праві власності належить державі в особі ДП "Спецагролізинг", а саме самохідні зернозбиральні комбайни марки "КЗС-812СХ" в кількості 120 штук з жниварками та візками для їх транспортування, що були передані у користування ТОВ "ДПЗК-МТС" на підставі договорів фінансового лізингу №86 від 18.04.2011. Лише на початку 2017 року відповідачем отримано ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 04.04.2016 у справі №757/31109/15-к, згідно якої було роз'яснено ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 31.08.2015, зазначивши, що накладення арешту передбачає фактично лише неможливість відчуження майна, зазначеного в ухвалі слідчого судді, однак не містить заборони володіння та користування зазначеним майном. Тобто на теперішній час комбайни, які є предметом лізингу перебувають під арештом та не можуть бути відчужені. Відповідач стверджує, що з серпня 2015, після неотримання податкових документів від позивача та підтвердження щодо зарахування відповідних грошових коштів, та отримавши ухвалу Печерського районного суду м.Києва, неодноразово намагався зв'язатися у різні способи з позивачем, але результатів це не дало, оскільки позивачем було змінено фактичну адресу, яка не співпадала з юридичною адресою, і про яку відповідач дізнався лише в 2017 році. Відповідач вказує на порушення позивачем умов договору, оскільки п.18.3. Договору передбачено, що вся кореспонденція, яка стосується правовідносин і направляється сторонами одна одній, надсилається за адресами і реквізитами, зазначеними в договорі, в іншому випадку відповідальність за всі наслідки, які виникнуть в разі неповідомлення про зміни, несе сторона, винна в такому неповідомленні.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 у справі №904/1228/18.

Судом задоволено клопотання Державного підприємства "Спецагролізинг" (позивач) та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 18.02.2019 о 11:30 год. в режимі відеоконференції з Господарським судом міста Києва.

Крім зазначеного клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, ДП "Спецагролізинг" на електронну адресу Центрального апеляційного господарського суду було надіслано заяву про надання інформації про стан розгляду справи та заяву про забезпечення позову.

В заяві про забезпечення позову ДП "Спецагролізинг" посилаючись на норми ст.ст. 137, 138, 139 ГПК України просило:

1) заборонити приватному сільськогосподарському підприємству "Агро-технічна компанія" використання, експлуатацію комбайнів зернозбиральних КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводські номери №335 та №240,

2) вжити забезпечення позову шляхом передачі комбайнів КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводські номери №335 та №240, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору, - Солонянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (52400, Дніпропетровська область, смт Солоне, вул. Гагаріна,13).

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2019 заяву Державного підприємства "Спецагролізинг" про забезпечення позову повернуто заявнику, оскільки позивачем при поданні означеної заяви не надано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Позивач (ДП "Спецагролізинг") у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що міркування відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть братись судом до уваги і не спростовують законності оскаржуваного судового рішення.

Позивач вказує на те, що станом на день звернення з позовом, заборгованість зі сплати лізингових платежів (без врахування штрафів, пені, інфляційних та річних) відповідача становила понад 12 місяців. На підтвердження наявності простроченої заборгованості за основним грошовим зобов'язанням в матеріалах справи наявна додаткова угода №1 від 20.07.2017 (т.1 а.с.25-26), складена відповідачем в 2017 році (щодо платежів 2015-2016) в односторонньому порядку. Водночас в матеріалах справи відсутні будь-які докази належного і своєчасного виконання відповідачем основного грошового зобов'язання за договором, яке виникло в 2017 році. Отже правовою підставою для звернення з позовом є істотна грошова заборгованість відповідача за основним грошовим зобов'язанням станом на день звернення з позовом. Оскільки суду першої інстанції надані належні, достатні, достовірні та допустимі докази факту прострочки тривалістю понад 30 днів, суд встановив юридичний факт порушення зобов'язання та застосував передбачені законом наслідки встановлення такого факту у вигляді припинення правовідношення.

ДП "Спецагролізинг" також просить апеляційний суд перевірити дотримання порядку сплати судового збору при поданні апеляційної скарги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відсутні докази сплати судового збору апелянтом, оскільки судовий збір сплачено фізичною особою; крім того вважає, що адвокат Омелян О.О. не мав повноважень на підписання апелянтом скарги, тому що договір про надання правничої допомоги укладений між апелянтом та адвокатом до 31.12.2018 (а.с.180 т.2).

В судовому засіданні 13.03.2019, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а представники позивача заперечували на задоволенні апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві.

За результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 13.03.2019 оголошено вступну та резолютивну частину постанови суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників позивача (в режимі відеоконференції) та відповідача, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

У березні 2018 Державне підприємство "Спецагролізинг" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило:

- розірвати договір фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ, укладений із Приватним сільськогосподарським підприємством "Агро-Технічна Компанія";

- вилучити у Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" з передачею позивачу: комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводський №335; комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводський №240, загальною вартістю 1164662 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не сплачує лізингові платежі більше 9 місяців, існує прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів, що є істотним порушенням умов спірного договору з боку відповідача та підставою для його розірвання на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву від 18.04.2018, в якому зазначив, що спірний договір укладено між сторонами 25.06.2015, а не 25.05.2016, як стверджує позивач, оскільки на виконання умов п. 5.1. договору відповідачем авансовий платіж було внесено 03.07.2015, а тому, відповідно, договір укладався у червні 2015. Крім того, у середині вересня 2015 відповідачем отримано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2015 у справі №757/31109/15-к про накладення арешту на майно позивача, в тому числі комбайни, що знаходяться у користуванні відповідача. Згідно із вказаною ухвалою та відповідними слідчими діями від правоохоронних органів та прокуратури відповідачем було отримано заборону на використання предмету лізингу та обов'язковість постійного знаходження комбайнів у місті зберігання, визначеному договором. Лише на початку 2017 відповідач отримав ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04.04.2017 про роз'яснення попередньої ухвали в частині відсутності заборони щодо володіння та користування арештованим майном. До того ж з серпня 2015 року, не зважаючи на численні звернення, відповідач не отримав від позивача податкові документи та підтвердження щодо зарахування відповідних лізингових платежів. Лише у 2017 відповідач дізнався про фактичну адресу місцезнаходження позивача, яку в порушення умов п. 18.3. договору позивач своєчасно не повідомив. 20.07.2017 відповідач направив на адресу позивача заяву та додаткову угоду від 20.07.2017 №1, відповідно до якої погодився достроково оплатити за предмет лізингу, але станом на даний час позивачем другий примірник угоди не повернуто. Крім того, протягом 2017 року відповідачем було перераховано позивачу 430000 грн. 00 коп. (платіжні доручення №67 від 15.07.2017, №78 від 19.08.2017, №119 від 01.11.2017), але відповідачу невідомо як саме позивачем зараховувались сплачені кошти. Зазначає, що в порушення умов п. 10.2. договору позивач не направляв на адресу відповідача повідомлення про термінове повернення майна чи вимогу про розірвання спірного договору, у зв'язку із порушенням відповідачем умов договору, а отже, позивач не вчинив відмови від договору, як це передбачено його умовами. Вважає твердження позивача про безспірність заборгованості в сумі 411571,60 грн. та визнання її відповідачем, жодним чином не підтвердженими та необґрунтованими. Просив у позові відмовити.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 у позові відмовлено.

З урахуванням приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набрало законної сили 31.08.2018.

Вказаним рішенням встановлено, що 25.05.2015 між Державним підприємством "Спецагролізинг" (лізингодавець) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Агро-Технічна Компанія" (лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ (надалі - Договір), у відповідності до умов якого лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування на визначений Договором строк Предмет лізингу (далі - Предмет лізингу або Майно), вказаний у додатку №1 (специфікація Предмета лізингу), а лізингоодержувач сплачує за це лізингові платежі на умовах Договору (п.1.1. Договору).

Оплата лізингових платежів проводиться лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця відповідно до Графіку сплати лізингових платежів, який є невід'ємною частиною Договору (додаток №2, далі - Графік) (п. 1.2. Договору).

За умовами п. 2.1. Договору строк користування дізингоодержувачем Предметом лізингу (строк лізингу) становить 60 (шістдесят) місяців з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі Предмету лізингу (далі - Акт) при умові належної сплати лізингоодержувачем лізингових платежів за користування Предметом лізингу відповідно до умов цього Договору.

В разі дострокового розірвання цього Договору або в разі закінчення строку користування Предметом лізингу лізингоодержувач зобов'язаний повернути Предмет лізингу лізингодавцю. При достроковому припиненні дії Договору Сторони укладають Акт повернення Предмету лізингу. Порядок повернення Предмета лізингу при достроковому припиненні дії Договору врегульований розділом 10 та іншими положеннями цього Договору (п. 2.2. Договору).

У розділі 3 Договору визначені права та обов'язки сторін. До прав лізингодавця, зокрема, віднесені (п.3.1. Договору): право вимагати повернення переданого в лізинг Майна, якщо лізингоодержувач не сплатив частково або повністю лізингові платежі протягом більш ніж 30 (тридцять) календарних днів з дати встановленої Графіком та інших витрат, сплата яких передбачена цим Договором (п.п. 3.1.2.); право в односторонньому порядку відмовитися від Договору та вимагати повернення простроченої заборгованості та Предмета лізингу у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або у інший спосіб на розсуд лізингодавця, якщо лізингоодержувач не сплатив частково або у повному обсязі лізинговий платіж і прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) календарних днів після дати встановленої Графіком (пп. 3.1.4.) тощо.

За умовами п. 3.2. Договору лізингодавець зобов'язаний передати Предмет лізингу у власність лізингоодержувачу після закінчення строку лізингу за умови належного виконання лізингоодержувачем всіх умов Договору (пп. 3.2.1.); за умови повного виконання лізингоодержувачем п. 4.5. цього Договору передати Майно за Актом (пп. 3.2.2.).

Відповідно до п. 3.4. Договору лізингоодержувач, зокрема, зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору та відшкодовувати інші витрати лізингодавця, передбачені цим Договором. Лізингоодержувач не має права в односторонньому порядку на зменшення сум чи затримку сплати лізингових платежів внаслідок будь-яких обставин (пп. 3.4.3.); щоквартально письмово інформувати лізингодавця про стан та місцезнаходження Предмета лізингу шляхом направлення письмового звіту до 20 числа місяця наступного за звітним кварталом (п.п. 3.4.5.); у разі дострокового розірвання цього Договору та в інших випадках дострокового повернення Предмета лізингу, повернути Предмет лізингу у придатному для подальшого використання стані з урахуванням нормального фізичного зносу (п.п. 3.4.11.); сплачувати лізингові платежі згідно Графіку з урахуванням п. 10.9. Договору до моменту укладання Акту повернення Майна (п.п. 3.4.13.).

Згідно із п. 4.1. Договору з моменту підписання Акту лізингоодержувач за користування Майном сплачує лізингодавцю згідно Графіку та виставлених рахунків чергові лізингові платежі, що включають:

4.1.1. Винагороду (комісію) лізингодавцю за отримане у лізинг Майно;

4.1.2. Платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Майна;

4.1.3. Інші витрати лізингодавця, що передбачені цим Договором. Інші платежі визначаються на підставі виставлених лізингодавцем рахунків та не включаються до Графіка.

У випадку, якщо лізингодавцем не було виставлено рахунки згідно п.п. 4.1.1., 4.1.2. даного Договору, лізингоодержувач не звільняється від оплати платежів у розмірах та у строки, визначені Графіком.

За умовами п. 4.5 Договору в строк до 03.07.2015 року лізингоодержувач зобов'язаний сплатити авансовий платіж, що складає 58233,10 грн. (п'ятдесят вісім тисяч двісті тридцять три гривні 10 копійок) з урахуванням ПДВ.

Платежі за Договором здійснюються в національній валюті України (гривнях), шляхом перерахування грошових коштів на рахунок лізингодавця, визначений Договором та в нший спосіб не заборонений чинним законодавством та зазвичай прийнятий в діловому обороті (п. 4.6. Договору).

Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу, зазначений в Графіку припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, то лізингоодержувач зобов'язаний сплатити такий платіж не пізніше дня, який передує останньому робочому дню, за яким настає такий неробочий (вихідний, святковий або ін.) день (п. 4.7. Договору).

Відповідно до умов п. 4.8. Договору лізингоодержувач зобов'язується здійснювати погашення заборгованості перед лізингодавцем у наступному порядку:

- сплата нарахованих штрафних санкцій за порушення лізингоодержувачем обов'язків за даним Договором;

- сплата суми заборгованості лізингоодержувач перед лізингодавцем за простроченими лізинговими платежами;

- сплата поточних лізингових та інших платежів, передбачених цим Договором.

У п. 4.9. Договору сторони узгодили, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за Договором у випадку перерви в експлуатації Майна, незалежно від причин виникнення такої перерви.

Лізингоодержувач не має права затримувати платежі за Договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження Майна (п. 4.10. Договору).

За умовами п. 5.1. Договору передача лізингодавцем лізингоодержувачу Майна здійснюється у 7 (семи) денний строк з моменту виконання умови щодо оплати лізингоодержувачем авансового платежу. У разі неперерахування лізингодержувачем авансового платежу в визначені п. 4.5. Договору строки, лізингодавець звільняється від обов'язку передати Майно за цим Договором.

Приймання лізингоодержувачем Майна в лізинг оформляється шляхом складання Акту, який Сторони зобов'язуються підписати в день фактичної передачі Майна. Акт підписується повноважними представниками Сторін і скріплюється печатками Сторін у 2 (двох) автентичних примірниках (п. п. 5.3. Договору).

Підписання лізингоодержувачем Акту свідчить та підтверджує, що Майно передано йому у належному стані (п. 5.7. Договору ).

Пунктом 8.1. Договору передбачений обов'язок лізингоодержувача за власний рахунок здійснити обов'язкове страхування Предмету лізингу та страхових ризиків, пов'язаних з експлуатацією Предмету лізингу, у строк не пізніше 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання Майна. Проект договору страхування перед його укладенням та компанія-страховик підлягає ов'язковому письмовому погодженню з лізингодавцем.

Лізингоодержувач здійснює страхування Предмета лізингу від ризиків, пов'язаних з володінням і користуванням Предметом лізингу. Договір страхування укладається на весь строк цього Договору. Страхування здійснюється на користь лізингодавця (вигодонабувача) (п. 8.2. Договору).

Згідно із п. 8.4. Договору страховий поліс (його копія) має бути переданий лізингодавцю протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту його отримання лізингоодержувачем.

Умовами п. 10.1. Договору передбачене право лізингодавця вимагати термінового повернення Майна, а в разі неповернення його в добровільному порядку, повернути Предмет лізингу без згоди Лізингоодержувача, зокрема, у випадку, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 (тридцять) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в Графіку (п.п. 10.1.1.).

У такому випадку лізингодавець направляє лізингоодержувачу повідомлення про термінове повернення Майна із зазначенням строку його передачі. Документом, що підтверджує факт прийняття лізингодавцем рішення про розірвання Договору, є лист - вимога лізингодавця. При цьому даний Договір вважається припиненим після підписання Акту. Лізингоодержувач зобов'язаний протягом 7 робочих днів з моменту направлення листа - вимоги лізингодавцем цінним листом, засобами поштового зв'язку, усунути порушення, оплатити всі штрафні санкції, комісії, витрати, які виникли і стали підставою для направлення вищезазначеної вимоги, а також у вказаний лізингодавцем строк та за свій рахунок повернути лізингодавцю Предмет лізингу у визначене лізингодавцем місце разом з технічною і реєстраційною документацією в технічно справному та комплектному стані (п.п. 10.2., 10.3., 10.4. Договору).

Відповідно до умов п. 10.7 Договору лізингоодержувач повертає лізингодавцю, а лізингодавець приймає Предмет лізингу на підставі Акту, в якому обов'язково зазначається експертна вартість Предмета лізингу на момент його повернення.

За змістом п. 10.8. Договору він вважається припиненим з моменту укладання Сторонами Акту. До укладання Сторонами Акту всі положення цього Договору зберігають свою силу для Сторін.

У разі дострокового припинення дії, відмови від Договору чи його розірванні, Сторони проводять взаєморозрахунки на підставі затвердженого ними Акту звірки взаєморозрахунків, складеного з урахуванням прострочень сплати лізингоодержувачем всіх передбачених Договором платежів та нарахованих штрафних санкцій згідно розділу 11 цього Договору (р. 10.9. Договору).

За умовами п. 18.8. Договору цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами підписана Специфікація №1 (додаток №1 до Договору), згідно із змістом якої сторони погодили, що Предметом лізингу є наступне Майно, загальною вартістю 1164662 грн. 00 коп.:

- комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, заводський № 335; 2010 року випуску з жаткою та транспортним візком;

- комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, заводський № 240, 2010 року випуску з жаткою та транспортним візком.

У додатку №2 до Договору сторони погодили Графік сплати лізингових платежів, із зазначенням строків погашення, суми до сплати, відшкодування частини вартості предмета лізингу та комісії лізингодавця.

На виконання п.4.5. Договору позивач виставив до сплати відповідачу рахунок від 23.06.2015 №58 для оплати авансового внеску в сумі 58233 грн. 10 коп., який сплачений відповідачем 03.07.2015, що підтверджується платіжним дорученням №19 (т.1 а.с.76, 71).

Відповідно до умов п. п. 5.1, 5.3 Договору позивачем передано, а відповідачем прийнято Майно: комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, заводський №335; 2010 року випуску з жаткою та транспортним візком; комбайн зернозбиральний КЗС-812СХ, заводський №240, 2010 року випуску з жаткою та транспортним візком, загальною вартістю 1164662 грн. 00 коп., про що сторонами складено відповідний акт приймання-передачі Майна (т.1 а.с.22).

Позивач стверджує, що відповідач не сплачує лізингові платежі більше 9 місяців, у зв'язку із чим у нього існує прострочена заборгованість за період з 2015 по 2016 роки у загальній сумі 411571 грн. 60 коп., що є порушенням істотних умов договору.

Крім того, як зазначає позивач, відповідач безумовно визнає наявність простроченої заборгованості за договором, а тому позивач звільняється від обов'язку доказування як наявності заборгованості відповідача, так і факту її прострочення. Зокрема, відповідач надіслав позивачу підписану з власного боку додаткову угоду №1 до договору, датовану 20.07.2017, зі змісту якої вбачається, що відповідач визнає наявність простроченої заборгованості за 2015-2016 в сумі 411571 грн. 60 коп. станом на 20.07.2017. Станом на день звернення з цим позовом заборгованість відповідачем не сплачена, комбайни зернозбиральні відповідачем не повернуті.

Місцевий господарський суд зазначив, що в матеріалах справи наявна додаткова угода №1 від 20.07.2017 до договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015, яка підписана лише з боку відповідача (т.1 а.с.25-26).

Також позивач стверджує, що в порушення п.п. 3.4.5., 8.1., 8.4., 14.5. Договору відповідач не виконав своїх обов'язків щодо щоквартального письмового інформування позивача про стан та місцезнаходження предмету лізингу шляхом направлення письмового звіту до 20 числа місяця, наступного за звітним кварталом; щодо страхування Предмету лізингу та передачі позивачу страхового полісу, а також щодо надання позивачу фінансових документів, визначених п. 14.5. Договору.

Наведені обставини позивач також вважає істотними порушеннями з боку відповідача умов спірного договору, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України є підставою для його розірвання за рішенням суду та, як наслідок, зобов'язання відповідача повернути позивачу Предмет лізингу, проти чого заперечує відповідач, що і є предметом спору.

Під час судового розгляду справи господарським судом встановлено, що у зв'язку із порушенням відповідачем умов договору в частині своєчасного внесення лізингових платежів згідно узгодженого сторонами Графіку, позивач скористався своїм правом на односторонню відмову від спірного договору, звернувшись до нотаріусу із відповідною заявою. За результатами звернення позивача приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. посвідчено виконавчий напис від 30.06.2017 серії НМО 283502 № 440, яким відповідачу пропонувалось:

- повернути Приватне сільськогосподарське підприємство "Агро-Технічна Компанія" на користь Державного підприємства "Спецагролізинг" комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ, зав. №355, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком та комбайн зернозбиральний КЗС-812 СХ, зав. №240, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком, загальною вартістю 1164662 грн. 00 коп. з ПДВ, що передані в користування на підставі договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015;

- задовольнити вимоги Державного підприємства "Спецагролізинг" шляхом стягнення грошових коштів з рахунків Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" у розмірі 842973,07 грн. за період з 30.07.2015 по 30.06.2017, з яких: 411571,56 грн. - заборгованість по відшкодуванню вартості предмету лізингу, 107672,06 - заборгованість по сплаті комісії; штрафні санкції, нараховані на невідшкодовану частину вартості предмету лізингу: 15538,00 грн. - 3% річних, 180781,29 грн. - пеня, 78503,57 грн. - інфляційне збільшення боргу; штрафні санкції, нараховані на комісійну винагороду лізингодавця: 2989,00 грн. - 3% річних, 33581,33 грн. - пеня, 12336,26 грн. - інфляційне збільшення боргу;

- договір фінансового лізингу від 25.05.2015 № 15/2015-ДФЛ вважати розірваним в односторонньому порядку з ініціативи лізингодавця - Державного підприємства "Спецагролізинг" (т.1 а.с.55).

28.12.2017 Солонянським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55451356 з примусового виконання вказаного виконавчого напису нотаріусу (т.1 а.с.56-57).

Встановивши, що в силу приписів ч. 3 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" відмова позивача від спірного договору є вчиненою та станом на час розгляду справи відсутні докази скасування або визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 30.06.2017 серії НМО 283502 №440, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А., місцевий Господарський суд дійшов висновку, що позивач не має права вимагати розірвання договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ та повернення Предмету лізингу, оскільки спірний договір ним був розірваний в односторонньому порядку ще до звернення із даним позовом до суду на підставі виконавчого напису нотаріуса, яким, зокрема, зобов'язано лізингоодержувача повернути Предмет лізингу.

За вказаних обставин, місцевим господарським судом 03.10.2018 прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Спецагролізинг".

28.09.2018 Державне підприємство "Спецагролізинг" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд вказаного судового рішення за нововиявленими обставинами.

У якості підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами відповідач посилається на приписи п. 1 ч. 2 ст. 320 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2018 у справі № 904/738/18, яке набрало законної сили 19.09.2018, задоволено позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" до Державного підприємства "Спецагролізинг" та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. від 30.06.2017 серії НМО 283502 № 440, про повернення Приватним сільськогосподарським підприємством "Агро-Технічна Компанія" на користь Державного підприємства "Спецагролізинг" комбайну зернозбирального КЗС-812 СХ, зав. №355, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком та комбайну зернозбирального КЗС-812 СХ, зав. №240, рік випуску 2010 з жаткою та транспортним візком, загальною вартістю 1164662 грн. 00 коп. з ПДВ, що передані в користування на підставі договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015; задоволення вимог Державного підприємства "Спецагролізинг" шляхом стягнення грошових коштів з рахунків Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" у розмірі 842973,07 грн. за період з 30.07.2015 по 30.06.2017, з яких: 411571,56 грн. - заборгованість по відшкодуванню вартості предмету лізингу, 107672,06 - заборгованість по сплаті комісії; штрафні санкції, нараховані на невідшкодовану частину вартості предмету лізингу: 15538,00 грн. - 3% річних, 180781,29 грн. - пеня, 78503,57 грн. - інфляційне збільшення боргу; штрафні санкції, нараховані на комісійну винагороду лізингодавця: 2989,00 грн. - 3% річних, 33581,33 грн. - пеня, 12336,26 грн. - інфляційне збільшення боргу; розірвання договору фінансового лізингу від 25.05.2015 № 15/2015-ДФЛ в односторонньому порядку з ініціативи лізингодавця - Державного підприємства "Спецагролізинг". Оскільки станом на час прийняття рішення від 03.08.2018 у справі № 904/1228/18 вказані істотні обставини не могли бути відомі суду та заявнику, останній вважає, що зазначене рішення підлягає перегляду за нововиявленими обставинами та скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог Державного підприємства "Спецагролізинг".

Задовольняючи заяву позивачу про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та скасовуючи рішення Господарського суду від 03.08.2018 у даній справі, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 Господарського процесуального кодексу України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. (п.1 ч.2 ст. 320 ГПК України)

Як визначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" від 26.12.2011 року №17, до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких 3-х умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Тобто, саме по собі прийняття заяви (подання) про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не означає обов'язкового скасування чи зміни рішення, що переглядається. Результат перегляду повинен випливати з оцінки доказів, зібраних у справі, і встановлення господарським судом на основі цієї оцінки наявності або відсутності нововиявлених обставин, визначення їх істотності для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Господарський суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку нововиявленими є обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2018 у справі №904/738/18 щодо незаконності виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. від 30.06.2017 серії НМО 283502 №440, яким припинений спірний договір лізингу.

За вказаних обставин, оскільки визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОгороднікЖ.А. від 30.06.2017 серії НМО 283502 № 440, відповідно до рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2018 у справі №904/738/18, свідчить про те, що договір фінансового лізингу від 25.05.2015 № 15/2015-ДФЛ є діючим та не припинив свою дію внаслідок односторонньої відмови лізингодавця, місцевий господарський суд вбачав підстави для перегляду рішення суду від 03.08.2018 у даній справі за нововиявленими обставинами.

Згідно зі ст. 325 Господарського процесуального кодексу України, заява про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами.

Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Обставини встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2018 у справі №904/738/18, в тому числі обставини щодо незаконності виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. від 30.06.2017 серії НМО 283502 №440, мають істотне значення для вирішення справи, впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Отже, зазначені обставини, в силу приписів ст. 320 Господарського процесуального кодексу України, є нововиявленими.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення заяви Державного підприємства "Спецагролізинг" про перегляд рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 за нововиявленими обставинами, скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 у справі №904/1228/18 та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Розглядом справи встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі є правовідносинами фінансового лізингу, що врегульовані положенням параграфу 6 "Лізинг" глави 58 розділу ІІІ Цивільного кодексу України та положеннями спеціального Закону України "Про фінансовий лізинг".

Так, у відповідності до ч.1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв'язку із цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 7 ст. 292 Господарського кодексу України передбачено, що правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до Господарського кодексу України та інших законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов договору; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідачем порушено умови договору фінансового лізингу від 25.05.2015 № 15/2015-ДФЛ в частині своєчасної сплати лізингових платежів, згідно узгодженого сторонами графіку сплати лізингових платежів, що є додатком № 2 до вказаного договору.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень (т.1 а.с.71-75), відповідачем протягом 2016 року лізингові платежі не сплачувались, що є істотним порушенням умов договору в контексті ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

Як вказав суд першої інстанції, твердження відповідача щодо арешту предмету лізингу згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2015 у справі №757/31109/15-к з вересня 2015 та ненадання позивачем податкових документів та підтвердження щодо зарахування відповідних лізингових платежів, а також його необізнаність щодо фактичної адреси місцезнаходження ДП "Спецагролізинг" не спростовують його обов'язку своєчасно та у повному обсязі сплачувати лізингові платежі, відповідно до узгодженого сторонами графіку, адже спірний договір на той час не було розірвано, а предмет лізингу залишався у користуванні відповідача.

За висновком суду першої інстанції за вказаних обставин, Приватне сільськогосподарське підприємство "Агро-Технічна Компанія" допустило порушення умов договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ, не сплативши лізингові платежі та прострочення сплати становить більше 30 (тридцять) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в Графіку, що згідно умов, визначених п. 16.3.2 договору, - є підставою для дострокового розірвання договору.

Статтею 188 Господарського кодексу України, статтями 651, 652 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

За висновком суду першої інстанції відповідачем порушено істотні умови спірного договору в частині виконання прийнятого на себе зобов'язання по своєчасному внесенню лізингових платежів, а тому позовні вимоги про розірвання договору фінансового лізингу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки наявні підстави для розірвання спірного договору, суд першої інстанції також задовольнив позовні вимоги про вилучення у Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" з передачею позивачу: комбайну зернозбирального КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводський № 335; комбайну зернозбирального КЗС-812СХ, 2010 року випуску, заводський № 240, загальною вартістю 1164 662,00 грн.

Водночас, суд першої інстанції відхилив твердження позивача, що в порушення п.п. 3.4.5, 8.1, 8.4, 14.5 договору відповідач не виконав своїх обов'язків щодо щоквартального письмового інформування позивача про стан та місцезнаходження предмету лізингу шляхом направлення письмового звіту до 20 числа місяця, наступного за звітним кварталом; щодо страхування Предмету лізингу та передачі позивачу страхового полісу, а також щодо надання позивачу фінансових документів, визначених п. 14.5 Договору, оскільки на підтвердження вказаних тверджень позивачем до матеріалів справи не надано жодних доказів, як і не надано жодних доказів відповідачем на спростування вказаних тверджень, зв'язку із чим господарський суд не приймає вказані обставини в якості підстав для розірвання спірного договору лізингу.

Щодо розбіжностей у номері комбайну зернозбирального КЗС-812 СХ, 2010 року випуску (у договорі зазначений № 335, а у виконавчому написі нотаріусу - № 355), місцевий господарський суд, зазначив, що з урахуванням пояснень позивача, який стверджував про помилку у поданій нотаріусу заяві, та відсутності належних доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких інших правовідносин фінансового лізингу, зокрема, передачі позивачем у користування відповідачу комбайну зернозбирального КЗС-812 СХ, №355, 2010 року випуску, суд доходить висновку про наявність технічної помилки у тексті виконавчого напису від 30.06.2017 серії НМО 283502 № 440, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А., яка не впливає та не спростовує вищевикладених правових висновків суду у даній справі.

При цьому, місцевий господарський суд критично оцінює посилання відповідача на той факт, що договір фінансового лізингу № 15/2015-ДФЛ укладений між сторонами 25.06.2015, а не 25.05.2015, як стверджує позивач, та відповідно чинною є редакція договору № 15/2015-ДФЛ від 25.06.2015, яка містить розбіжності із договором, поданим позивачем, у змісті п. 4.5 (строк сплати авансового платежу) та графіку сплати лізингових платежів (перші дві дати внесення), оскільки з матеріалів справи вбачається, що авансовий платіж у сумі 58233 грн. 10 коп. був сплачений відповідачем 03.07.2015, що відповідає умовам договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015 та Графіку сплати лізингових платежів, що є додатком № 2 до нього. За змістом наданого відповідачем примірнику договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.06.2015 визначено дату сплати авансового внеску - до 25.06.2015, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, згідно наданих відповідачем платіжних доручень (т.1 а.с.71-75), що підтверджують сплату лізингових платежів на виконання спірного договору, жодне з них у графі "Призначення платежу", що заповнюється саме платником, не містить посилання на договір від 25.06.2015.

Натомість, направлена відповідачем на адресу позивача додаткова угода №1 від 20.07.2017 (т.1 а.с.25-26) також містить посилання на договір фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015.

До того ж, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується поясненнями представників сторін, жодних правовідносин фінансового лізингу, окрім визначених договором № 15/2015-ДФЛ, між сторонами не існує, будь-якої іншої сільськогосподарської техніки, що належить позивачу, у відповідача в користуванні не перебуває.

Аналізуючи твердження сторін про оплату відповідачем заборгованості за лізинговими платежами під час судового розгляду даної справи, місцевий господарський суд врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 19.12.2011 у справі №3-136гс11 про те, що за змістом частин 2, 3 статті 653 Цивільного кодексу України домовленість сторін про розірвання договору лізингу не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання договору, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Щодо посилання відповідача на невиконання позивачем умов п. 10.2 Договору та не направлення на адресу лізингоодержувача повідомлення про термінове повернення майна із зазначенням строку його передачі та листа-вимоги лізингодавця про розірвання спірного договору, місцевий господарський суд зазначив, що умовами п. п. 10.1, 10.2 Договору визначене право, а не обов'язок лізингодавця на вказані дії, яким останній користується на власний розсуд.

Колегія суддів не погоджується з окремими з означених вище висновків суду першої інстанції, відносно обставин справи, що мають значення для вирішення даного спору, виходячи з таких мотивів.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, за приписами п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Досліджуючи спірні обставини, суд першої інстанції встановив, що таким випадком у даному спорі є факт істотного порушення відповідачем умов спірного договору в частині виконання прийнятого на себе зобов'язання по своєчасному внесенню лізингових платежів.

На підтвердження виконання своїх зобов'язань за означеним договором лізингу відповідач надав в матеріали справи низку платіжних доручень: №19 від 03.07.2015 на суму 58233,10 грн., №31 від 07.08.2015 на суму 31000,00 грн., №67 від 15.07.2017 на суму 100000,00грн., №78 від 19.08.2017 на суму 100000,00 грн., №119 від 01.11.2017 на суму 230000,00 грн., касових чеків №TS100086 від 02.08.2018 на суму 100000,00 грн., TS100086 від 02.08.2018 на 100000,00 грн., №0.0.3.1 від 09.08.2018 на суму 50000,00 грн., №0.0.8 від 28.09.2018 на суму 90000,00 грн., №0.0..1 на суму 50000,00 грн., №0.0.11794750.1 від 06.11.2018 на суму 60000,00 грн., квитанції №249692011 від 25.07.2018 на суму 250000,00 грн., якими підтверджено перерахування на користь відповідача грошових коштів в загальній сумі 1289892,98 грн.

Дослідивши ці докази оплати колегія суддів погоджується, що матеріалами справи підтверджено той факт, що в період з вересня 2015 року по липень 2017 року відповідач не здійснював лізингових платежів у розмірах та в строки, встановлені графіком сплати лізингових платежів, який є Додатком №2 до вказаного договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015.

Такий факт не заперечується й відповідачем, який, як правильно встановлено судом першої інстанції, у своєму проекті Додаткової угоди №1 від 20.07.2017 підтвердив, що сума заборгованості Лізингоодержувача за 2015- 2016 роки Лізингодавця на користь складає за лізинговими платежами 411571,60 грн.

Разом із цим матеріали справи свідчать, що починаючи з липня 2017 відповідач поновив сплату лізингових платежів та за умовами вказаної вище додаткової угоди №1 від 20.07.2017 пропонував позивачу здійснити дострокове погашення всієї суми заборгованості, а також сплатити суму нарахованих та таких, що будуть визнані сторонами, штрафних санкцій.

Позивач своєчасної відповіді на таку пропозицію відповідача не надав, але продовжив приймати від відповідача грошові кошти, а згодом у березні 2018 року звернувся із позовом, який є предметом розгляду в цій справі.

Таким чином, звертаючись із позовом у 2018 році позивач вказував на його право відмовитися від договору в односторонньому порядку у зв'язку з порушеннями, які були допущені відповідачем у період з вересня 2015 року по липень 2017 року.

Відповідач заперечував щодо такої підстави для розірвання договору, зокрема, через не направлення позивачем листа-вимоги про відмову (пункт 10.2 Договору).

При первісному розгляді цієї справи суд першої інстанції встановив, що позивач реалізував своє право на відмову від договору в інший спосіб ніж направлення листа-вимоги про відмову від договору - у спосіб звернення до нотаріуса про вчинення виконавчого напису.

При перегляді справи за нововиявленими обставинами суд першої інстанції стосовно направлення листа-вимоги зауважив, що це право, а не обов'язок лізингодавця згідно п. 10.1, 10.2 Договору.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції.

За приписами частини 3 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

За умовами пункту 10.2. договору у випадку виникнення будь-якої з підстав передбачених в пунктах 10.1.1-10.1.2. даного договору, Лізингодавець направляє Лізингоодержувачу повідомлення про термінове повернення Майна із зазначенням строку його передачі. Документом, що підтверджує факт прийняття Лізингодавцем рішення про розірвання Договору, є лист-вимога Лізингодавця. При цьому даний Договір вважається припиненим після підписання Акту.

Колегія суддів вважає, що згідно пункту 10.2 Договору та відповідно до положень статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" направлення Лізингодавцем листа-вимоги Лізингоодержувачу про повернення майна слід розцінювати як обов'язок позивача повідомити відповідача про односторонню відмову від договору.

Натомість в матеріалах цієї справи знайшли підтвердження доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів того, що позивач направляв відповідачу передбачений умовами договору лист-вимогу про односторонню відмову від договору.

До того ж, колегія суддів враховує, що як встановлено в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2018 у справі №904/738/18, прийняття якого стало приводом для звернення позивача про перегляд цієї справи за нововиявленими обставинами, лізингодавець фактично не вчинив відмови від вказаного договору і не набув права звертатися до нотаріуса про вчинення виконавчого напису.

При цьому в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2018 у справі №904/738/18 встановлено, що відповідач (ДП "Спецагролізинг") у якості доказу повідомлення позивача (ПСП "Агро-технічна компанія) про розірвання договору лізингу та про зобов'язання останнього повернути майно посилається на вимогу №145 від 21.02.2017, надіслану на адресу позивача 21.02.2017. Проте, слід зауважити, що вимога за №145 додана відповідачем до матеріалів справи відрізняється від вимоги, що була отримана позивачем, оскільки остання за тим же №145 датована 20.02.2016. Разом з тим, суд не може прийняти вимогу №145 за належний та допустимий доказ обізнаності позивача про розірвання договору та повернення предмету лізингу, оскільки жодна з вказаних вище вимог ані за №145 від 21.02.2017, ані за №145 від 20.02.2016 не містить таких відомостей. За змістом наявних у справі вимог (як від 21.02.2017, так і від 20.02.2016) відповідач вимагав від позивача сплату заборгованості та штрафних санкцій, а мова про розірвання договору про повернення предмету лізингу взагалі не йдеться.

Наведені вище обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають повторному доказуванню в цій справі відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Таким чином, як під час розгляду справи №904/738/18, так і на час розгляду судом цієї справи не знайшов підтвердження той факт, що позивач, як лізингодавець, вчинив відмову від вказаного договору в порядку, який передбачений цим договором та чинним законодавством, чим спростовуються його відповідні доводи.

Отже, слід визнати, що станом на 26.03.2018 - момент звернення до суду із позовом, який є предметом розгляду у цій справі, вимоги позивача про розірвання договору лізингу були необґрунтованими, оскільки позивачем не було вчинено передбачених договором та законодавством юридично значимих дій, із якими пов'язується реалізація права лізингодавця на одностороннє розірвання умов означеного договору.

За такої обставини посилання позивача й на інші підстави для розірвання оспорюваного договору лізингу, як використання майна яке є предметом лізингу не у відповідності до умов договору, щодо яких суд першої інстанції дійшов вірного висновку про їх недоведеність, не мають наразі такого правового наслідку як одностороннє розірвання означеного договору.

Щодо іншого висновку суду першої інстанції про те, що арешт предмету лізингу згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2015 у справі №757/31109/15-к з вересня 2015 та ненадання позивачем податкових документів та підтвердження щодо зарахування відповідних лізингових платежів, а також його необізнаність щодо фактичної адреси місцезнаходження ДП "Спецагролізинг" не спростовують його обов'язку своєчасно та у повному обсязі сплачувати лізингові платежі, відповідно до узгодженого сторонами графіку, адже спірний договір на той час не було розірвано, а предмет лізингу залишався у користуванні відповідача, колегія суддів вважає за необхідне відзначити про таке.

Відповідно до пункту 3.2.1. означеного Договору після закінчення строку лізингу Лізингодавець зобов'язався передати Предмет лізингу у власність Лізингоодержувачу за умови належного виконання лізингоодержувачем всіх умов цього договору.

Таким чином, за умовами означеного договору відповідач, як лізингоодержувач, міг розраховувати на набуття права власності на майно, яке було предметом лізингу.

Однак, як вбачається з ухвали Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2015 у справі №757/31109/15-к на майно, яке було предметом договору лізингу, було накладено арешт.

Така обставина дійсно не позбавила відповідача можливості використання майна, проте потребувала визначення сторонами можливості подальшого належного виконання цього договору для досягнення обома сторонами його мети.

Наголошуючи на порушенні відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів, позивач зі своєї сторони не надав суду будь-яких доказів на спростування доводів відповідача про те, що ним не були отримані від лізингодавця відповіді на його звернення з приводу подальшого порядку виконання договору з огляду на арешт предмету лізингу, тобто виняткового випадку, який не був передбачений умовами договору.

Між тим умовами договору на позивача покладався обов'язок виставляти відповідачу рахунки на сплату чергових платежів.

Так відповідно до пункту 4.1. договору з моменту підписання акту лізингоодержувач за користування майном сплачує лізингодавцю згідно Графіку та виставлених рахунків чергові лізингові платежі, що включають: винагороду (комісію) Лізингодавцю за отримане у лізинг Майно (підпункт 4.1.1.), платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Майна (підпункт 4.1.2), інші витрати Лізингодавця, що передбачені цим договором. Інші платежі визначаються на підставі виставлених лізингодавцем рахунків та не включаються до Графіка (підпункт 4.1.3).

В матеріали справи позивачем не надано доказів виставлення відповідачу жодного рахунку, зокрема у період з серпня 2015 року по липень 2017 року, протягом якого відповідач не здійснював сплату лізингових платежів.

Частина перша статті 13 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За приписами частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Дослідивши доводи відповідача та надані ним докази, які свідчать про сплату відповідачем на користь позивача на час прийняття первісного рішення суду грошових коштів в сумі 430000,00 грн., та на час прийняття рішення за нововиявленими обставинами грошових коштів в сумі 1219233,10, що перевищує вартість означеного майна (1164662,00 грн.), колегія суддів доходить висновку про очевидне зловживання позивачем своїми правами за вказаним договором лізингу на шкоду відповідачу, всупереч тому, що відповідачем надолужено сплату лізингових платежів.

Щодо тверджень відповідача про повну оплату вартості предмету лізингу за означеним договором, то колегія суддів встановила, що матеріалами справи підтверджено перерахування позивачеві безпосередньо відповідачем, а також іншими особами за дорученням відповідача, грошових коштів на загальну суму 1289892,98 грн., що відповідає сумі, яка була встановлена Графіком платежів та сплачена ним достроково, оскільки датою кінцевого розрахунку визначено 30.11.2019.

Разом із цим, колегія суддів вважає, що оскільки предметом даного спору не є вимога позивача про стягнення остаточної заборгованості, що утворилась за лізинговими платежами, а позивачем не надавався в матеріали справи розрахунок боргу та докази на його підтвердження, то встановлення фактичного стану виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за вказаним договором наразі не входить в предмет дослідження у цій справі.

З урахуванням встановлених вище обставин колегія суддів звертає також увагу на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин згаданої вище правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 19.12.2011 у справі №3-136гс11, оскільки у даному випадку відсутня домовленість сторін про розірвання договору лізингу, тобто наявні інші фактичні обставини справи, які не є подібними до обставин справи, яка розглядалася судом касаційної інстанції.

Таким чином, як при первісному розгляді справи, так і при перегляді справи за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції допустив неповноту встановлення обставин, що мають значення для справи, які свідчать про порушення умов означеного договору лізингу не тільки відповідачем, а також й позивачем, а окремі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим судом обставинам справи, зроблені при неправильному застосуванні означених вище норм матеріального права, внаслідок чого судом першої інстанції зроблений помилковий висновок про наявність підстав для розірвання означеного договору фінансового лізингу №15/2015-ДФЛ від 25.05.2015 та вилучення у відповідача з подальшою передачею позивачеві майна, що є предметом цього договору.

Судом апеляційної інстанції перевірені також заперечення позивача щодо відсутності повноважень у особи, яка підписала апеляційну скаргу, та відсутності належних доказів сплати судового збору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апеляційну скаргу від 10.12.2018 ПСП "Агро-Технічна Компанія" подано до Господарського суду Дніпропетровської області 10.12.2018 (підтвердженням чого є штамп та підпис відповідного працівника канцелярії на першому аркуші апеляційної скарги за №53988/18). Підписантом даної скарги є представник відповідача - адвокат Омелян О.О., повноваження якого підтверджується засвідченими належним чином копіями: Договору про надання правової допомоги від 12.01.2018, копією Ордеру ДП №1506/000043, копією адвокатського свідоцтва №2342 від 18.07.2011 (а.с.180 т.2).

Згідно з частиною першою статті 58 Господарського процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до частини четвертої статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

За частиною першою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

З копії зазначеного ордеру Серія ДП №1506/000043 від 10.12.2018 вбачається, що Приватне сільськогосподарське підприємство "Агро-Технічна Компанія" на підставі: договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги від 10.01.2018 у Центральному апеляційному господарському суді, Верховному Суді адвокатом Омелян Олександром Олександровичем, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2342 від 18.07.2011 видане Радою адвокатів або КДКА Дніпровської області. Посвідчення адвоката №2027 видане 12.07.2011 Радою адвокатів Дніпропетровської області.

З копії Договору про надання правової допомоги від 12.01.2018 укладеного між Омелян Олександром Олександровичем та Приватним сільськогосподарським підприємством "Агро-Технічна Компанія" вбачається, що договір діє з моменту його підписання сторонами та до 31.12.2018.

Оскільки апеляційну скаргу підписано та подано адвокатом Омелян О.О. 10.12.2018, тобто ще до закінчення строку дії Договору про надання правової допомоги від 12.01.2018, а також з Ордером Серія ДП №1506/000043 від 10.12.2018, це спростовує твердження позивача про те, що адвокат Омелян О.О. не мав повноважень на підписання апеляційної скарги.

Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про судовий збір", судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні у національній валюті, якою встановлено загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Нормами Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів.

Відповідно до п. 3.8. вказаної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні у національній валюті реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

На виконання вищенаведеного, після отримання 15.01.2019 заяви апелянта про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у сумі 43271,85 грн., перевірено за поданою квитанцією №0.0..1 від 11.01.2019, що судовий збір сплачено за реквізитами Центрального апеляційного господарського суду та зараховано на казначейський рахунок 14.01.2019, що підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.167 т.2). Судовий збір дійсно сплачений ОСОБА_7., проте у розділі призначення платежу вказано також скорочену назву ПСП АТК та 31785223, тобто ідентифікаційний код відповідача, що спростовує і цей довід позивача про несплату апелянтом судового збору.

Частина перша статті 277 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За вищевикладених обставин колегія суддів доходить висновку про наявність таких, встановлених пунктами 1, 3 і 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підстав для повного скасування оскарженого рішення суду першої інстанції, як неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, оскаржене судове рішення за наслідками перегляду справи за нововиявленими обставинами - скасувати та ухвалити у цій справі нове рішення, яким у позовних вимогах позивача повністю відмовити.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням результатів розгляду справи, колегія суддів покладає на позивача судові витрати в сумі 19231 грн. 93 коп. судового збору у зв'язку з розглядом справи судом першої інстанції та 28847 грн. 90 коп. судового збору у зв'язку з розглядом судом першої інстанції заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а також зі сплати судового збору у зв'язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції в сумі 43271 грн. 85 коп.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277 ч. 1 пп. 1, 3 і 4, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" - задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 у справі №904/1228/18 - скасувати повністю та ухвалити нове рішення:

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Спецагролізинг" до Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" про розірвання договору фінансового лізингу від 25.05.2015 №15/2015-ДФЛ та вилучення предмету лізингу - відмовити в повному обсязі.

Покласти на Державне підприємство "Спецагролізинг" судові витрати в сумі 19231 грн. 93 коп. судового збору у зв'язку з розглядом справи судом першої інстанції та 28847 грн. 90 коп. судового збору у зв'язку з розглядом судом першої інстанції заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Стягнути з Державного підприємства "Спецагролізинг" на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Агро-Технічна Компанія" суму 43271 грн. 85 коп. судових витрат на судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 22.03.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна