УХВАЛА

м. Київ

18.03.2019Справа №910/3021/19

Суддя Господарського суду міста Києва Смирнова Ю.М., розглянувши заяву Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Конобас Іванни Павлівни 2690,30 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Конобас Іванни Павлівни 2690,30 грн, з яких: 2446,76 грн основного боргу, 132,37 грн інфляційних втрат, 31,42 грн 3% річних та 79,75 грн пені.

Заява мотивована неналежним виконанням Фізичною особою-підприємцем Конобас Іванною Павлівною Договору про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №330/Е від 28.03.2016 в частині оплати послуг, наданих за період з 01.03.2018 по 31.01.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Розглянувши подані Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» матеріали, суд зазначає, що в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, а саме вимоги про стягнення 3% річних, інфляційного збільшення боргу та пені.

Так, п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, вимоги про сплату пені, а також передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань. Аналогічна правова позиція наведена у п.1.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013.

Як вбачається з поданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» заяви, до складу заборгованості за Договором про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №330/Е від 28.03.2016, крім суми основного боргу, заявником включено інфляційні втрати, 3% річних та пеню, які за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходами відповідальності за порушення зобов'язань.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

За таких обставин, оскільки вимоги про стягнення з боржника 3% річних, інфляційних втрат та пені не відповідають вимогам ст. 148 Господарського процесуального кодексу України (так як за своєю правовою природою не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань), заява Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» про видачу судового наказу в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Конобас Іванни Павлівни 132,37 грн інфляційних втрат, 31,42 грн 3% річних та 79,75 грн пені задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 у справі №910/2334/18.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст. 148, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Конобас Іванни Павлівни 132,37 грн інфляційних втрат, 31,42 грн 3% річних та 79,75 грн пені на підставі Договору про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території №330/Е від 28.03.2016.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня складення повної ухвали. При цьому, згідно з п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ю.М. Смирнова