ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 березня 2019 р. Справа №903/815/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКО-ТАРА

до відповідача 1: Головного управління національної поліції у Волинській області

відповідача 2: Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області

про стягнення 11863,32 грн. майнової шкоди

Суддя Шум М.С.

секретар с/з ОСОБА_1

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат

від відповідача 1: ОСОБА_3

від відповідача 2: ОСОБА_4

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО-ТАРА» звернулися з позовною заявою до Головного управління національної поліції у Волинській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, в якій просять стягнути з Державного бюджету України 11863,32 грн. майнової шкоди.

Розгляд справи по суті призначено на 12.03.2019р..

В судовому засіданні адвокат позивача позов підтримав, вимоги просив задоволити.

Представники відповідачів просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд заслухавши думку представників сторін, -

встановив:

За результатами проведення аукціону із продажу ресурсів необробленої деревини заготівлі 3 кварталу 2016 року, який відбувся 19 травня 2016 року (аукціонне свідоцтво №1200-л-2016), між ДП «Турійське ЛГ» та ТзОВ «Еко Тара» укладено договір купівлі продажу необробленої деревини №1200-1200-л-2016 від 19 травня 2016 року та підписано графік її поставки.

Вказана вище деревина, 01 серпня 2016 року працівниками поліції була вилучена та поміщена на арешт майданчик ОСОБА_5 відділу поліції і, на яку 3 серпня 2016 року було накладено арешт.

Зі змісту вироку Турійського районного суду Волинської області від 17 липня 2017 року у справі №169/291/17 вбачається, що 05 серпня 2016р. було проведено обміри деревини, яке здійснювалось із залученням спеціалістів: інженера охорони та захисту лісу ДП «Турійське ЛГ» ОСОБА_6 та провідного інженера лісового господарства ДП «Турійське ЛГ» ОСОБА_7, про що вони ствердили в судовому засіданні, та за результатами обмірів було складено АКТ проведення обмірів та визначення групи діаметрів, сорту та вартості лісопродукції від 05 серпня 2016 року.

Відповідно до вказаного акту на автомобілі завантажено 46 колод половинка сосни звичайної діаметром 14-54 см довжиною по 2.4 м 1-3 сорту загальним обємом 8.878 м куб загальною вартістю 11863,32 гривень.

Зазначена вище деревина була передана на зберігання ОСОБА_5

Вироком Турійського районного суду Волинської області від 17 липня 2017 року у справі №169/291/17 визнано невинуватим ОСОБА_8 у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України та виправдано, у звязку з недоведеністю в його діянні складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України.

Також зазначеним вироком вирішено долю речових доказів, а саме: деревину пиловник породи сосни в кількості 46 штук, колоди породи вільха, що знаходиться на арештмайданчику ОСОБА_5, постановлено повернути власнику ТОВ «Еко-Тара».

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року вирок Турійського районного суду Волинської області від 17 липня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Після набрання вироком законної сили, директор ТОВ «Еко-Тара» ОСОБА_9 прибув на арешт майданчик ОСОБА_5 відділу поліції з метою отримати зазначену у вироку суду деревину, а саме пиловник породи сосни в кількості 46 штук та колоди породи вільха.

Позивач вважає, що через бездіяльність, а саме незабезпечення відповідальними працівниками поліції відповідних умов зберігання вилученої та арештованої деревини, яка в даному провадженні була визнана речовим доказом, остання втратила свої істотні ознаки та властивості, тому не може бути використана у тій господарській діяльності Товариства для якої вона придбавалась.

Зазначене вище підтверджують висновком експерта №1705 за результатами проведення товарознавчої експертизи, в резолютивній частині якого зазначено, що якість деревини не відповідає технічним умовам та ГОСТу для виготовлення плоских деревяних палет, така яка була придбана згідно договору купівлі-продажу необробленої деревини 1000/1200/д/2016 від 19.05.2016 року.

Оскільки вартість вилученої деревини,яка на праві власності належить ТОВ «Еко-Тара» і протягом значного періоду часу зберігалась на арешт майданчику ОСОБА_5 відділу поліції без забезпечення відповідних умов для зберігання становить 11863,32 грн.(як зазначено у вироку Турійського районного суду Волинської області від 17 липня 2017 року у справі №169/291/17 ) і, згідно з висновком експерта, ця деревина не може бути використана для її цільового призначення (виготовлення палет), оцінюють завдану шкоду від таких протиправних дій (бездіяльності) відповідальних осіб ОСОБА_5 відділу поліції в сумі 11863,32 грн.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ст.2 Закону України «Про Національну поліцію», завданням поліції є, зокрема, надання поліцейських послуг у сферах охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно- правовими актами.

Згідно з ст.6 Закону України «Про Національну поліцію», поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Приписами ст.7 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Згідно з ст.8 Закону України Про Національну поліцію визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Відповідно до ч.17 ст.3 КПК України, слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально- виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Згідно ч.3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію», Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

За приписами ст.168 КПК України, після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов'язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно зі ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.160 - 166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов'язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов'язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість.

Правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження визначає Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104 (далі - "Порядок зберігання речових доказів").

Згідно з п.5 Порядку зберігання речових доказів, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. У разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Пунктом 27 Порядку зберігання речових доказів встановлено, що схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв'язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Відповідно до п.16 Порядку, зберігання речових доказів, перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу.

Відповідно до п.12 Інструкції про зберігання речових доказів, під час зберігання і передачі речових доказів, цінностей, документів та іншого майна, вживаються заходи для забезпечення належного зберігання у вилучених об'єктів ознак і якостей, які визначають їх значення як речових доказів у кримінальних справах і які є на них, а також зберігання самих речових доказів, ознак і якостей з метою можливості їх подальшого цільового використання (якщо вони не можуть бути передані на зберігання потерпілим, їх родичам або іншим особам, а також організаціям).

Відповідно до п.14 Інструкції про зберігання речових доказів, відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду.

Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді.

Згідно з п. 33 Інструкції про зберігання речових доказів, забороняється розміщення на зберігання речових доказів та інших об'єктів в умовах і стані, що може призвести до їх пошкодження та неможливості подальшого дослідження та використання як доказів. У разі необхідності повинні вживатися невідкладні заходи щодо приведення вилучених об'єктів у стан, який дозволяє їх подальше зберігання

Згідно з п.39 Інструкції про зберігання речових доказів, - робоча та домашня худоба, птиця, сім'ї бджіл, а також шкіряна і хутряна сировина, зерно, фураж, овочі та інша сільськогосподарська продукція, вилучена як речові докази, до прийняття кінцевого рішення органом дізнання, досудового слідства або судом видається потерпілим особам або організаціям, при їх відсутності - державним чи колективним сільськогосподарським підприємствам за територіальністю з оформленням відповідного акту.

Відповідно до п.41 Інструкції про зберігання речових доказів, - майно, на яке накладено арешт, передається згідно з рішенням слідчого, прокурора та суду, виходячи з конкретних обставин та інтересів справи, на зберігання представникові територіальної держадміністрації або житлово-експлуатаційної організації, державної служби охорони органів внутрішніх справ, а також організації, якій завдані збитки, або власникові цього майна чи його родичу, якому роз'яснюється його відповідальність за зберігання прийнятого майна, про що у нього відбирається розписка. У разі необхідності майно, на яке накладено арешт, може бути вилучене.

Згідно ч.1-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами ст. ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республіки Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республіки Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, республіки Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною республіки Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

З огляду на положення ст.22, 1166 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У випадку заподіяння шкоди органами державної влади, вина відшкодовується незалежно від їх вини.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Разом з тим, виходячи з положень ст.56 Конституції України, ст.1176 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органом досудового розслідування, прокуратури або суду при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою за рахунок державного бюджету.

У відповідності до ст.25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до приписів ч.1 ст.43 Бюджетного кодексу України, Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з приписами ст.1 Положення про Державну казначейську службу України, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

У відповідності до ст.4 вказаного положення, Казначейство України, відповідно до покладених завдань здійснює, зокрема безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Державна казначейська служба України була зазначена позивачем у позові в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Суд, ухвалами суду від 12.11.2018р. та від 11.12.2018р., пропонував позивачу подати додаткові письмові обґрунтування(клопотання) щодо необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача(уточнити якого відповідача) - Державну казначейську службу України.

Вказаного клопотання до суду не подано.

Водночас, згідно ст.48 ГПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Клопотання про залучення до участі у справу співвідповідача(Державну казначейську службу України) від позивача не надходило.

З огляду на це, суд розглядає позовні вимоги до первинно зазначених позивачем відповідачів.

Однак у розгляді відповідного позову про відшкодування шкоди державою за рахунок державного бюджету співвідповідачем повинна бути Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади до компетенції якого належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому не вимагається наявність порушення зазначеним органом прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

З огляду на викладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги предявлені до неналежного відповідача 2, що унеможливлює задоволення позову із врахуванням того, що відшкодування шкоди державою за рахунок державного бюджету здійснює Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади до компетенції якого належить казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, а також такі, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим прийшов висновку, що право чи інтерес позивача не порушені, тому відмовляє в позові з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

20.03.2019

Суддя М. С. Шум