ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа№ 925/980/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

за участю секретаря судового засідання - Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кушнір С.В. (ордер №97557 від 12.02.2019),

від відповідача: Чернілевський В.Г. (ордер №389999 від 01.04.2018).

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги приватного підприємства "Агротрейд Групп"

на рішення господарського суду Черкаської області від 31.10.2018, повний текст якого складено та підписано 05.11.2018

у справі № 925/980/18 (суддя - Дорошенко М.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро"

до приватного підприємства "Агротрейд Групп"

про стягнення 337 266,11 грн. ,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (далі-позивач) звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення з приватного підприємства "Агротрейд Груп" (далі-відповідач) 337 266,11 грн, з яких: 117 099,07 грн - пені, 110 693,86 грн - 20% штрафу, 102 856,80 грн - 30% річних та 6 616,38 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за договором поставки насіння в кредит 2017 №012-НТ від 13.02.2017 не виконані належним чином свої зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 року у справі №925/980/18 позов задоволено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки відповідач не виконав належним чином грошові зобов'язання за Договором щодо оплати вартості поставленого йому позивачем товару, допустив прострочення у його виконанні, останній має право на стягнення з відповідача на свою користь передбачені п.7.3 та п.7.5 Договору поставки пеню та штраф, а також передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України та п.7.6 Договору втрати від інфляції та проценти річних. Крім того, судом першої інстанції перевірено та встановлено, що заявлені до стягнення суми пені, штрафу, інфляційних втрат та процентів річних нараховані позивачем у відповідності з умовами Договору поставки, фактичними обставинами його виконання сторонами та вимогами чинного законодавства.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції від 31.10.2018, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ст.231 ГПК України, а також на неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст.61 Конституції України, ст.ст.549, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2018, справу №925/980/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М. А. - головуючий суддя; судді: Дідиченко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2018 апеляційну скаргу приватного підприємства "Агротрейд Групп" на рішення господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

13.12.2018 на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2018, скаржником було подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, з доказами сплати судового збору у розмірі 7 588,50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 відкрито апеляційне провадження та призначено справу №925/980/18 до розгляду на 12.02.2019.

14.01.2019 позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

12.02.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, в цей же день від відповідача до суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якій більш детально обґрунтовує посилання в апеляційній скарзі на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також просить відхилити як доводи так і обґрунтування викладені позивачем у відзиві, та задовольнити апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 у справі №925/980/18 в судовому засіданні оголошено перерву до 26.02.2019.

В судовому засіданні, яке відбулося 26.02.2019, представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник позивача зазначив на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги з урахуванням відповіді на відзив та відзиву, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, господарським судом Черкаської області рішенням від 03.07.2018 у справі №925/138/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" до приватного підприємства "Агротрейд Групп" про стягнення 1 276 983,07 грн позов задоволено частково та присуджено до стягнення з приватного підприємства "Агротрейд Групп" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Седна - Агро" 553 469,30 грн основного боргу, 314 786,00 грн - 30% річних, 112 548,53 грн - інфляційних втрат, 27 845,55 грн пені, 15 129,74 грн - судового збору і 11 328,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу (а.с.17-25 т.1).

При розгляді вищевказаної справи, рішенням господарського суду Черкаської області від 03.07.2018 у справі №925/138/18 встановлені, зокрема, такі обставини:

- 13 лютого 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Седна - Агро", як постачальником, та приватним підприємством "Агротрейд Групп", як покупцем, був укладений Договір поставки насіння в кредит 2017 №012-НТ (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується продати та поставити покупцеві насіння рослин (далі - товар), а покупець зобов'язується приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим Договором порядку;

- сторони Договору також уклали специфікацію від 14.02.2017 №1, у якій вказали товар, вартість та термін (строки) його оплати;

- на виконання умов Договору постачальник здійснив поставку покупцю передбаченого специфікацією від 14.02.2017 №1 товару на загальну суму 1 987 280,56 грн;

- відповідач грошові зобов'язання за Договором виконав не в повному обсязі, сплативши позивачу грошові кошти лише частково, а саме: 09.11.2017 - 500 000,00 грн, 14.11.2017 - 500 000,00 грн, 17.11.2017 - 200 000,00 грн, 05.03.2018 - 100 000,00 грн, 13.03.2018 - 200 000,00 грн;

- відповідно до видаткової накладної (повернення) від 14 червня 2017 №ВП-0000001 відповідач повернув позивачу частину товар на суму 38 400,00 грн;

- станом на момент звернення позивача з позовом до господарського суду відповідач не оплатив 853 469,30 грн боргу за товар, строк оплати якого вже настав;

- після звернення позивачем з позовом до господарського суду відповідач додатково сплатив суму боргу за поставлений товар, а саме за платіжними дорученнями від 05.03.2018 №88 на суму 100 000,00 грн та від 13.03.2018 №92 на суму 200 000,00 грн, у зв'язку з чим господарський суд прийняв заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу на загальну суму 300 000,00 грн. Внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений за Договором товар становить 553 469,30 грн;

- за прострочення оплати товару позивач нарахував відповідачу і пред'явив до стягнення з нього 278 455,51 грн - пені та 314 786,00 грн - передбачених Договором 30% річних за період прострочення з 20.02.217 по 15.02.2018, а також 112 548,83 - передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та Договором інфляційних втрат за період прострочення з 01.03.2017 по 28.02.2018.

Вищевказане рішення суду першої інстанції в силу положень ст.241 ГПК України набрало законної сили і на момент прийняття оскаржуваного судового рішення у даній справі є чинним, а тому в розумінні положень ст.75 ГПК України обставини встановленні рішенням суду не потребують доказуванню при розгляді даної справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлені вище факти сторонами не оспорюються.

Позивач у даній справі в обґрунтування розміру суми боргу, на яку ним були нараховані суми пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат, посилається на розмір - 553 469,30 грн, встановлений рішенням господарського суду Черкаської області від 03.07.2018 у справі №925/138/18 станом на день його ухвалення, та на несплату відповідачем на його користь цієї суми боргу на день подання позову, що розглядається у даній справі.

Так, за прострочення оплати поставленого за договором товару позивач нарахував і заявив до стягнення з відповідача 117 099,07 грн - передбаченої п.7.3 договором пені за період прострочення з 16.02.2018 по 17.09.2018, 102 856,80 грн - передбачених п.7.6 Договору 30% річних за період прострочення з 16.02.2018 по 17.09.2018, 110 693,86 грн - передбаченого п.7.5 Договору штрафу, 6 616,38 грн - передбачених п.7.6 Договору та ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат за період прострочення з 01.03.2018 по 31.08.2018.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано факт неналежного виконання грошового зобов'язання за договором поставки від 13 лютого 2017 року щодо своєчасної та повної оплати вартості постановленого позивачем товару, а заявлені до стягнення суми штрафних санкцій відповідають фактичним обставинами справи, умовам укладеного між сторонами договору поставки та вимогам чинного законодавства.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 102 856,80 грн.- 30% річних за період з 16.02.2018 по 17.09.2018 на підставі п.7.6 договору та 6 616,38 грн. інфляційних втрат за період з 01.03.2018 по 31.08.2018, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з приписами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Водночас, сторонами в добровільному порядку, за змістом пункту 7.6 договору поставки погоджено, що відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання покупець зобов'язується сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 30 % річних від простроченої (неоплаченої) суми.

Таким чином, сторонами в Договорі було визначено інший розмір річних, а саме 30% річних від простроченої суми, що узгоджується з положеннями ст.625 Цивільного кодексу України.

Вищевказаний пункт (7.6.), як і договір поставки від 13 лютого 2017 року в цілому не визнані недійсними, а отже є дійсними для його сторін та обов'язковими для виконання.

Інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов'язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наявність рішення господарського суду Черкаської області від 03.07.2018 у справі №925/138/18, яке не було виконане боржником, не позбавляє права позивача як кредитора на отримання від відповідача передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 7.6 Договору інфляційних втрат та процентів річних за період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором.

Колегія суддів враховує, що наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі №3-57гс10, від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 12.09.2011 у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 у справі №3-116гс11, від 23.01.2012 у справі №3-142гс11 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин.

Відповідно до ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Проте, за змістом ст.11 Цивільного кодексу України зобов'язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17.

Відповідачем в розумінні ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів сплати встановленої та присудженої рішенням господарським судом Черкаської області від 03.07.2018 у справі 925/138/18 суми основного боргу у розмірі 553 469,30 грн. в спірний період, визначений позивачем у позовній заяви даної справи.

З наведених в позовній заяві розрахунків вбачається, що фінансові санкції передбачені п.7.6 Договору та ст.625 Цивільного кодексу України нараховано позивачем безпосередньо на прострочену відповідачем суму 553 469,30 грн; період нарахування санкцій визначено позивачем наступний після періоду, за який стягнуто штрафні санкції судовим рішенням у справі №911/1355/17 та до звернення з даним позовом до суду першої інстанції, а саме 30% річних з 16.02.2018 по 17.09.2018 та інфляційні втрати з 01.03.2018 по 31.08.2018.

Враховуючи встановлене вище, прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм, та перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 102 856,80 грн 30% річних та 6 616,38 грн інфляційних втрат за спірний період.

Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача 117 099,07 грн. пені за період з 16.02.2018 по 17.09.2018 та 110 693,86 грн штрафу, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.ст.546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п.7.3 Договору у разі прострочення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення і до повного виконання стороною своїх зобов'язань та припиняється в день виконання винною стороною зобов'язань за договором, забезпечених санкцією.

Пунктом 7.5 Договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем строків (термінів) оплати товару більш ніж на десять календарних днів покупець додатково до пені визначеної п. 7.3 Договору сплачує постачальнику штраф в розмірі 20% від загальної суми заборгованості.

Крім того, пунктом 7.9 Договору сторони погодили, що строк нарахування штрафних санкцій (неустойки) за цим Договором не обмежується строком, встановленим ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції (в тому числі неустойка) за прострочення виконання зобов'язань за цим договором нараховується до моменту належного та повного виконання відповідного зобов'язання, в межах строку загальної позовної давності. До вимог про стягнення штрафних санкцій (в тому числі неустойки) за цим Договором не застосовуються строк спеціальної позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов'язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій (неустойки) за цим договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

З наведених в позовній заяві розрахунків вбачається, що період нарахування пені визначено позивачем наступний після періоду, за який стягнуто пеню судовим рішенням у справі №925/138/18 та до звернення з даним позовом до суду першої інстанції, а саме з 16.02.2018 по 17.09.2018. Оскільки стягнення з відповідача штрафу передбаченого п.7.5 договору поставки не було предметом спору у справі №925/138/18, позивачем заявлено та нараховано в межах даного спору 20% штрафу від простроченої відповідачем суми боргу ( а саме 553 469,30 грн.)

Перевіривши наведений позивачем в позові розрахунок пені та штрафу, колегія суддів вважає, що вказані розрахунки є обґрунтованими та арифметично правильними, пеня та штраф нараховані відповідно до п.п.7.3, 7.5 та 7.9 Договору.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 117 099,07 грн за період з 16.02.2018 по 17.09.2018 та штрафу у розмірі 110 693,86 грн є обґрунтованим.

При цьому, скаржник стверджує, що відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони застосування подвійної цивільно-правової відповідальність за одне і те саме порушення. Проте, колегія суддів данні твердження відхиляє, оскільки чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Крім того, можливість одночасного стягнення штрафу та пені за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі 911/1351/17, від 11.10.2018 у справ №908/3327/16, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 та у постановах Верховного Суду України від 03.12.2013 у справі №3-35гс13, від 09.04.2012 у справі №3-88гс11, від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011.

Таким чином, висновки суду першої інстанції за змістом оскаржуваного судового рішення в цій частині не суперечать положенням ст.61 Конституції України.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду України, наведену у постанові від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15, відхиляються колегією суддів, оскільки предметом спору у зазначеній справі було стягнення коштів за кредитним договором із фізичної особи, тому правовідносини у цій справі з даною справою не є подібними.

Також колегією суддів відхиляються посилання скаржника на судове рішення Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 11.05.2006 у справі №24/17-06, оскільки норми ГПК України не передбачають як застосування прецедентів так і обов'язковість вказівок (правових позицій), що містяться у судових рішеннях суду апеляційної інстанції, а під визначені ст.75 ГПК України умови щодо встановлення зазначеним судовим рішенням обставин, які не потребують доведення, не підпадають.

Твердження скаржника про те, що оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з тих самих підстав та предмету спору суперечить умовам Мирової угоди, яка затверджена ухвалою господарського суду Черкаської області від 02.11.2018 у справі №925/138/18, та нормам ГПК України, зокрема ст.231 цього Кодексу, а тому підлягає скасуванні в зв'язку з відсутністю предмету спору, колегія суддів визнає хибними, оскільки, по-перше, зазначена Мирова угода жодним чином не охоплює період нарахування та стягнення штрафних санкцій з 16.02.2018 по 17.09.2018; по-друге, сторони в Мировій угоді врегулювали спір, лише щодо основного боргу та санкцій передбачених Договором за період з 20.02.2017 по 15.02.2018, тобто у даній угоді спір про порушення відповідачем строків оплати в межах заявленого у даній справі періоду не вирішувався.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано.

Доводи скаржника з приводу порушення та неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі з урахуванням відповіді на відзив, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги у повному обсязі, відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Агротрейд Групп" на рішення господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Черкаської області від 31.10.2018 у справі №925/980/18 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на приватне підприємство "Агротрейд Групп".

4.Матеріали справи №925/980/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.03.2019.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко