ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2019 р. Справа№ 910/12937/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики" акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018

у справі №910/12937/18 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 13 392,00грн.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль» (далі, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі, відповідач) про стягнення 13 392,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем безпідставно було списано з особового рахунку позивача грошові кошти на загальну суму 13 392,00 грн. з ПДВ за маневрову роботу, за користування вагонами та за пробіг спецвагонів, оскільки відповідачем 17.03.2018 було здійснено самовільну подачу на адресу позивача на станцію Верба вагону №95454450.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/12937/18 позовні вимоги задоволено частково.

Закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення 1 937,64 грн. основного боргу на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль» 11 454,36 грн. основного боргу та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем було безпідставно списано з рахунку позивача грошові кошти у розмірі 11 454,36 грн. Водночас, оскільки під час розгляду справи відповідачем частково суму, списану за подачу вагону у розмірі 1 937,64 грн., було повернуто на рахунок позивача, провадження в частині позовних вимог про стягнення 1 937,64 грн. основного боргу на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України було закрито.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 19.12.2018 (про що свідчить відмітка Укрпошти Експрес) Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/12937/18 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач зазначає, що подача розподіленого вагону №95454450 позивачу відбулась на виконання заявки, яку було заплановано позивачем ще в лютому 2018 року, а тому позивач відповідно до пункту 2.1.16. Договору зобов'язаний був прийняти такий вагон. Правом на скасування вказаної заявки позивач не скористався, завчасно про відмову від подачі вагону відповідача не повідомив.

Відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 33 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерством транспорту України від 21.11.2000 №644, вантажоодержувач зобов'язаний прийняти вантаж від залізниці, який слідував на його адресу. У разі відмови замовника від раніше замовлених спеціалізованих вагонів перевізника, що прибули на станцію навантаження, замовник письмово повідомляє станцію про відмову та сплачує плату за пробіг цих вагонів від станції, з якої вони були відправлені, до станції навантаження.

Так, з моменту прибуття вагону на станцію Верба, а саме з 17.03.2018, повідомлено ТОВ «УПІ-Магістраль» та внесено запис до книги реєстрації повідомлень про прибуття вантажів на їх адресу, нараховано плату на суму 10,44 грн. Відповідно до накладної №36502276 з вантажем, де ТОВ «УПІ-Магістраль» вказано отримувачем, нараховано плату за користування вагоном на суму 10 514,52 грн. та за маневрову роботу на суму 929,40 грн. за відомостями №28030002 та №28030001 відповідно.

Відтак, відповідач вважає, що ним правомірно було нараховано до стягнення з ТОВ «УПІ-Магістраль» 11 443,92 грн.

Акти загальної форми, на неналежність яких посилався позивач, а саме від 17.03.2018 №31 та від 27.03.2018 №32, було складено та підписано у відповідності до пункту 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначив, що у зв'язку з проведенням державної реєстрації нової редакції Статуту Товариства 27.11.2018 назву Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» було змінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі №910/12937/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Іоннікової І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/12937/18, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки вказана справа відноситься до малозначних в розумінні Господарського процесуального кодексу України, встановлено сторонам строк на подання відзиву, заперечень на відзив, заяв та клопотань.

01.02.2019 від позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому він просив суд у її задоволенні відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Враховуючи наявність у матеріалах справи відзиву позивача на апеляційну скаргу та закінчення встановленого ухвалою суду від 21.01.2019 строку для подачі сторонами документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

З огляду на повідомлення відповідачем суду в апеляційній скарзі про зміну його найменування, колегією суддів, із відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що організаційно-правовою формою товариства позивача є приватне акціонерне товариство, при цьому, найменуванням позивача є наступним - Акціонерне товариство «Українська залізниця».

За змістом статті 5 Закону України «Про акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

З огляду на наведене, відсутні підстави для здійснення процесуального правонаступництва, водночас факт зміни типу акціонерного товариства позивача та найменування позивача судом встановлено.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи, 07.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця» (перевізником за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УПІ-Магістраль» (замовником за договором) було укладено Договір №07175/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору його предметом є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов'язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) надання перевізником замовнику послуг, пов'язаних з організацією та перевезенням вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) і проведення розрахунків за ці послуги.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що надання послуг за цим договором може підтверджуватися залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

За цим договором замовник зобов'язаний надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планувань перевезень вантажів через АС «Месплан» (пункт 2.1.1. Договору).

За три доби до дати навантаження вагонів проставляти або організовувати поставляння електронної заявки на подачу вантажних вагонів відповідно до плану перевезень (пункт 2.1.2. Договору).

Положеннями пункту 2.1.6. Договору передбачено, що замовник зобов'язаний оплачувати перевізнику послуги, пов'язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Замовник зобов'язаний самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов цього договору, при цьому зобов'язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообігу, термін перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника (пункт 2.1.6.1. Договору).

Замовник зобов'язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов'язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, через: неправильне оформлення відправниками перевізних документів; недодання до накладної документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил чи невірне їх оформлення; перевірку вантажів перевізником (маси вантажу), митними та іншими державними органами контролю; недостатність грошових коштів та закриття коду платника; інші причини, що не залежать від перевізника, а також нести відповідальність за затримки вантажів на підходах до станції призначення та здійснювати оплату платежів, пов'язаних з цими затримками. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника (пункт 2.1.7. Договору).

Відповідно до пункту 2.3.1. Договору перевізник зобов'язується розглядати замовлення замовника на перевезення вантажів. Узгоджувати замовлення замовника на перевезення вантажів у вагонах замовника. Узгоджувати, у разі можливості, замовлення замовника на перевезення вантажів у вагонах перевізника.

Пунктом 2.3.1. Договору встановлено, що перевізник зобов'язується приймати до перевезення вантажів у вагонах (контейнерах) замовника або у вагонах (контейнерах) перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно інформації АС «Месплан», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору.

Згідно з умовами пункту 2.2.3. Договору замовник має право відмовитися від прийняття вагонів у випадках, якщо виключається можливість використання замовником вагонів під перевезення вантажу внаслідок їх технічної або комерційної непридатності, або таких, що надані без заяви замовника.

За умовами пункту 3.1. Договору розмір плати за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниці інших держав, додаткових зборів, пов'язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов збірника тарифів.

Договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018 (пункт 12.1. Договору).

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначає, що у березні 2018 року замовлення на перевезення вантажів в системі АС «Месплан» та електронні заявки на подачу вантажних вагонів позивачем не планувались та не складались.

Однак, у березні 2018 року позивачу стало відомо, що 17.03.2018 на його адресу на станцію Верба відповідач подав власний вагон №95454450 згідно накладної СМГС №36502276.

У графі 15 цієї накладної вказано, що вагон направляється на забезпечення заявки на завантаження.

Проте, за твердженнями позивача, ним у березні місяці 2018 року не надавалося жодної електронної заявки на подачу вагонів для завантаження у березні місяці 2018 року по станції Верба, тобто послуг у перевізника не замовлялося.

Позивач листами №18/03-1 від 18.03.2018, №20/03 від 20.03.2018, №27/03 від 27.03.2018 звертався з відмовою від вказаного вагону та проханням не нараховувати відповідні платежі.

Однак, 29.03.2018 з Переліку №20180328 від 28.03.2018 філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень ПАТ «Укрзалізниця» позивач дізнався, що з його особового рахунку відповідачем були односторонньо списані грошові кошти на загальну суму 13 392,00 грн. з ПДВ за маневрову роботу, за користування вагонами та за пробіг спецвагонів.

Позивач наголошує на тому, що відповідно до змісту отриманої від відповідача відомості №28030002 плати за користування вагонами, остання має посилання на акти загальної форми №№31,33, які стали підставою для нарахування та списання коштів з позивача, проте такі акти представнику позивача на підпис не надавались, чим грубо порушено пункт 8 Правил користування вагонами і контейнерами, а також право позивача бути обізнаним та всесторонньо володіти інформацією щодо підстав нарахування, документального оформлення нарахування відповідної плати.

Таким чином, як стверджує позивач, односторонні акти на затримку вагонів №№31, 33 відповідача не можуть вважатись належними доказами та підставою для нарахування і списання відповідачем плати за користування вагонами, оскільки підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника чи вантажоодержувача у вигляді плати за користування вагонами можуть бути тільки акти загальної форми, складені та підписані представниками станції і вантажовласника.

З огляду на наведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 13 392,00 грн., які, на його думку, були неправомірно списані з рахунку позивача в якості оплати за незамовлений вагон.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги відповідача не приймає до уваги з огляду на наступне.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши зміст укладеного сторонами Договору №07175/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018, суд дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором про перевезення.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з частиною 1 статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що умови та порядок організації перевезень, у тому числі в прямому змішаному сполученні, за участю залізничного та інших видів транспорту, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (далі - Статут), визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до статті 7 Статуту залізниць України залізниці здійснюють перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти між станціями, відкритими для виконання відповідних операцій. Станції здійснюють операції, пов'язані з перевезенням пасажирів, багажу і вантажобагажу з прийняттям видачею вантажів вагонними, дрібними відправками та в контейнерах, а за договорами з відправниками та одержувачами - їх навантаження і вивантаження. Станції можуть відкриватися для проведення усіх або окремих операцій.

Згідно статті 17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами. Для забезпечення виконання договірних зобов'язань здійснюється місячне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами. Порядок розроблення, термін подання заявок, затвердження планів та облік виконання перевезень вантажів встановлюються Правилами.

Відповідно до пункту 18 Статуту залізниць України місячне планування перевезення вантажів здійснюється залізницями відправлення на основі поточних або довгострокових договорів про організацію перевезення вантажів та замовлень відправників.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з умов пункту 2.1.1. Договору замовник зобов'язаний надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планувань перевезень вантажів через АС «Месплан».

За три доби до дати навантаження вагонів проставляти або організовувати поставляння електронної заявки на подачу вантажних вагонів відповідно до плану перевезень (пункт 2.1.2. Договору).

Отже, з умов зазначених пунктів Договору вбачається, що підставою для подачі вантажних вагонів є надання замовником електронної заявки на їх подачу.

Позивачем у позовній заяві зазначалося, що у березні 2018 року замовлення на перевезення вантажів в системі АС «Месплан» та електронні заявки на подачу вантажних вагонів позивачем не планувались та не подавались.

При цьому, відповідачем не надано доказів, які спростовують твердження позивача щодо відсутності з його боку замовлень на подачу вантажних вагонів у березні 2018 року.

У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач зазначає проте, що позивачем відповідно до пункту 2.1.1 договору, за допомогою автоматизованої системи «Месплан», введено додатковий план навантаження одного власного хопер-зерновозу з призначенням на станцію Миколаїв-Вантажний на 16.02.2018 і саме на виконання заявки до плану перевезення за допомогою автоматизованої системи «УППВ» розподілено вагон №95454450 за перевізним документом № 36502276, та подано на 17.03.2018.

Із вищенаведеного, як вірно встановив суд першої інстанції, вбачається, що позивачем було замовлено подачу вагону на 16.02.2018, проте відповідачем замовлення було виконано 17.03.2018, тобто поза межами погодженого сторонами плану перевезення.

Згідно з умовами пункту 2.2.3. Договору замовник має право відмовитися від прийняття вагонів у випадках, якщо виключається можливість використання замовником вагонів під перевезення вантажу внаслідок їх технічної або комерційної непридатності, або таких, що надані без заяви замовника.

Отже, за умов відсутності в матеріалах справи доказів в підтвердження замовлення позивачем подачі вагону у березні 2018 року, обставини, які свідчили б про вину замовника у затримці вагону №95454450 відсутні. У даному випадку затримка вагона сталася внаслідок дій залізниці, а саме - самовільна подача 17.03.2018 вагону під навантаження на станцію Верба за відсутності місячного замовлення на перевезення та електронної заявки на подачу вагона у березні 2018 року.

Згідно частин 1, 2 статті 119 Статуту за користування вагонами і контейнерами української залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками, під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами-підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Плата за користування вагонами і контейнерами залізниці сплачується вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності за час затримки вагонів на станціях призначення і підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

Статтею 129 Статуту залізниць передбачені обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, що засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Так, залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем було складено акти про затримку вагонів форми ГУ-23а, відомості плати за користування вагонами, накопичувальні картки, на підставі яких відповідачем було списано з особового рахунку позивача грошові кошти в розмірі 13 392,00 грн. Відповідно до актів про затримку вагонів підставою для затримання слугувало очікування письмової угоди, розкредитування документів та інших документів для подальшої роботи із залізницею.

Згідно з положеннями пункту 3 Правил користування вагонами та контейнерами (далі - Правила), облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станції відправлення та призначення за «Відомістю плати за користування вагонами (контейнерами)» форми ГУ-46, яка складається на підставі «Пам'яток про користування вагонами (контейнерами)» форми ГУ-45, «Актів про затримку вагонів» форми ГУ-23а, «Актів загальної форми ГУ-23».

Пунктом 8 Правил передбачено, що у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті зазначається час початку та закінчення затримки вагонів та їх номери. Тобто, акт загальної форми складається у разі затримки вагонів на станції та підписується представниками станції і вантажовласника. Облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів ГУ-23а, що складається станцією та підписується представниками станції і вантажовласника. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у «Повідомленні про затримку вагонів» до інформаційно-обчислювального центру залізниці та на станцію призначення. Акт про затримку вагонів складається у трьох примірниках - один залишається на станції затримки і два додаються до перевізних документів.

Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (пункт 10 Правил).

Відповідно до частини 2 пункту 12 Правил причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі їх затримки на підходах до станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів.

Отже, затримка вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення повинна бути оформлена актом про затримку вагонів форми ГУ-23а, що складається станцією затримки вагонів та підписується представниками станції і вантажовласника. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у «Повідомленні про затримку вагонів» на станцію призначення, яка повинна інформувати вантажовласника про затримку вагонів з його вини шляхом вручення копії вказаного повідомлення.

Згідно з актами про затримку вагонів форми ГУ-23а, останні зі сторони відповідача підписані комерційними агентами. Акти про затримку вагонів не були підписані представниками позивача, що є порушенням пункту 8 Правил користування вагонами і контейнерами.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на пункт 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334, згідно якого акти загальної форми складаються та підписуються особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами, а тому підписані двома комерційними агентами відповідача акти є належними доказами, не приймаються судом до уваги, оскільки вказана норма є загальною та регулює загальні питання складення актів. Натомість, нарахування позивачу плати за користування вагонами у разі затримки вагонів на станції регулюється саме Правилами користування вагонами і контейнерами, пунктом 8 яких передбачено, що у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується саме представниками станції і вантажовласника.

Таким чином, акти про затримку вагонів, які стали підставою для списання коштів з позивача, було складено з порушенням Правил користування вагонами, оскільки вказані акти не містять підписів представників вантажовласника.

Також, вказані акти загальної форми не можуть вважатися достатньою підставою для настання матеріальної відповідальності позивача перед відповідачем та не можуть бути доказом вини позивача у затримці вагонів, оскільки в поданому вигляді не містять інформації про обставини, на які посилається відповідач.

Враховуючи те, що надані відповідачем акти загальної форми ГУ-23 підписані лише представниками залізниці та не містять необхідної інформації, вони не можуть слугувати належним доказом підтвердження викладених в них обставин. Доказів виклику представників позивача для підписання актів на віднесення відповідальності вантажовласника, в порядку, визначеному Правилами користування вагонами і контейнерами, відповідач не надав. Акт загальної форми про відмову в підписанні спірних актів не складався, до справи відповідачем не долучений.

З огляду на вищевикладене, вказані односторонні акти про затримку вагонів не можуть вважатись належним доказом та підставою для нарахування, списання відповідачем плати за користування вагонами та їх зберігання, оскільки підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника чи вантажоодержувача у вигляді плати за користування вагонами можуть бути тільки акти загальної форми, складені та підписані представниками станції і вантажовласника.

Відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, однією з підстав для складання актів загальної форми ГУ-23 є затримка вагонів на станції призначення з причин, які залежать від вантажовласника. Однак в матеріалах справи відсутні належні докази того, що затримка вагонів відбулась саме з причин, які залежали від позивача або з його вини. Натомість, позивач довів, що простій вагонів стався через неналежні дії відповідача з подачі вагону без його замовленням.

Посилання відповідача на неналежне виконання позивачем пункту 2.1.16. Договору є безпідставним, адже даним пунктом передбачена сплата позивачем плати за пробіг спецвагонів у разі відмови від вагонів, які були подані за заявкою замовника, однак, як встановлено вище, подача відповідачем на адресу позивача порожнього вагона №95454450 на станцію Верба у березні місяці 2018 року була здійснена відповідачем без такої заяви Замовника (позивача) на подачу вагона у березні місяці 2018 року.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не спростував заявлених позовних вимог та не надав суду доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення суму у розмірі 13 392,00 грн коштів, які були безпідставно списані з рахунку позивача.

Водночас, суд першої інстанції встановив, що під час розгляду справи відповідачем було частково повернуто на рахунок позивача суму, списану за подачу вагону у розмірі 1 937,64 грн., у зв'язку з чим провадження в частині позовних вимог про стягнення 1 937,64 грн. було закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Відповідачем у цій частині рішення суду не оскаржується.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 11 454,36 грн.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/12937/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/12937/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/12937/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 286 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко