РІШЕННЯ

11 березня 2019 року Справа № 913/645/18

м. Харків Провадження №17/913/645/18

Господарський суд Луганської області у складі судді Фонової О.С., розглянувши матеріали справи в порядку загального позовного провадження за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго» Рубіжанської міської ради, м. Рібужне Луганської області,

про стягнення 12330473,60 грн.

Секретар судового засідання Медуниця Р.І.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 6888/10 від 05.09.2018, довіреність №14-17 від 16.01.2019, після перерви представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув.

Обставини справи: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою від 15.12.2018 №14-4/1569 до Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства Рубіжнетеплокомуненерго Рубіжанської міської ради (далі - відповідач) про стягнення 12330473,60 грн за договором постачання природного газу № 1834/1617-БО-20 від 27.10.2016 (далі - Договір), з яких: 9300369,00 грн основний борг, 962525,90 грн пеня, 414010,42 грн 3 % річних, 1653568,28 грн інфляційні втрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у жовтні-листопаді 2016 року та лютому-березні 2017 року на виконання умов вказаного Договору він передав у власність відповідача природний газ за актами приймання-передачі на загальну суму 11191573,62 грн,

за який відповідач розрахувався частково у сумі 1891204,62 грн, залишок боргу складає 9300369,00 грн.

У звязку з порушенням строків оплати відповідачем згідно з п.6.1 Договору, на підставі п.7.2 Договору, позивач нарахував та предявив до стягнення пеню в сумі 962525,90 грн за періоди, згідно наданого позивачем розрахунку.

Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України, позивачем нараховані та предявлені до стягнення 3 % річних у сумі 414010,42 грн та інфляційні втрати в сумі 1653568,28 грн за періоди, згідно наданих позивачем розрахунків.

Ухвалою суду від 21.12.2018 відкрито провадження у справі № 913/645/18, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 14.01.2019 суд продовжив відповідачу процесуальний строк для подачі відзиву на позов та відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 11.02.2019.

11.02.2019 до відділу документального забезпечення суду від представника позивача надійшли письмові пояснення від 11.02.2019 щодо дати нарахування 3% річних з 28.02.2017, в яких він вказує, що в п.6.1 Договору постачання природного газу №1834/1617-БО-20 від 27.10.2016 сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Відповідно останній день строку сплати за поставлений у лютому 2017 року природний газ повинен настати 25.03.2017, а прострочення виконання зобовязання повинно було настати 26.03.2017.

Але, оскільки 25.03.2017 припадає на вихідний день, то у відповідності до ст.254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Першим робочим днем після 25.03.2017 є 27.03.2017. Отже, у відповідності до положень Цивільного кодексу України, останній день строку сплати за поставлений у лютому 2017 року природний газ настав 27.03.2017 (включно), та відповідно прострочення виконання зобовязання настало 28.03.2017.

Ухвалою суду від 11.02.2019 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 25.02.2019.

У судове засідання 25.02.2019 прибув представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, але до початку розгляду справи по суті подав клопотання від 24.02.2019 про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом, оголошено перерву у розгляді справи по суті до 11.03.2019, про що ухвалив ухвалу від 25.02.2019.

У судове засідання 11.03.2019 прибув представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 11.03.2019 не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового слухання, що підтверджується матеріалами справи.

У судовому засіданні 11.03.2019 оголошувалась короткочасна перерва до 14 год. 50 хв., після перерви представник позивача не прибув.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів, заслухавши представників сторін, що прибули в судове засідання, господарський суд встановив таке.

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (позивач у справі), як Постачальником, та Комунальним спеціалізованим теплозабезпечуючим підприємством «Рубіжнетеплокомуненерго» Рубіжанської міської ради (відповідач у справі), як Споживачем, був укладений договір постачання природного газу №1834/1617/БО-20 від 27.10.2016 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Постачальник зобовязується поставити Споживачеві у 2016 2017 роках природний газ, а Споживач зобовязується оплатити його на умовах цього Договору.

Пунктом 1.2 Договору визначено що, природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

У розділі 2 Договору, сторони визначили кількість та фізико-хімічні показники газу.

За умовами п. 2.1 Договору, Постачальник передає Споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 природний газ в обсязі 2892,8 тис.куб.м.

Як зазначено у п. 3.4 Договору, приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

У пункті 3.5 Договору, сторони визначили, що Споживач зобовязується не пізніше 7-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, подати Постачальнику підписані Споживачем два примірника акта приймання передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу, згідно з цим Договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає Споживу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання Постачальником акта приймання-передачі природного газу Постачальник письмово повідомляє Споживача про причини такого не підписання акта (п. 3.6 Договору).

Відповідно до п. 5.2 Договору, ціна за 1000 куб. м газу за цим Договором на дату його укладання становить всього з ПДВ 7099,20 грн.

Згідно з п. 6.1. Договору, оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 8.2. Договору, у разі прострочення Споживачем оплати згідно з п.6.1 цього Договору він зобовязується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У пункті 10.3 Договору, сторони визначили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Строк дії договору встановлений у розділі 12 Договору, з 01.10.2016 і діє в частині реалізації газу до 31.03.2017, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Між сторонами за Договором підписано Додаткові угоди № 1 від 28.10.2016, № 2 від 22.11.2016, № 3 від 30.12.2016, згідно з якими сторони внесли зміни до п. 5.2 Договору та домовилися, що з 01.11.2016 ціна за 1000 куб. м. газу складає з ПДВ 8182,80 грн, з 01.12.2016 складає з ПДВ 8577,60 грн, з 23.12.2016 складає з ПДВ 5930,40 грн.

Згідно з Додатковою угодою № 5 від 31.03.2017 сторони домовилися доповнити або викласти в іншій редакції, зокрема, такі пункти Договору:

- додати п. 2.1 статті 2 «Кількість та фізико-хімічні показники природного газу» договору абзацом у наступній редакції: «Постачальник передає Споживачу з 01.04.2017 по 30.09.2017 (включно) Газ обсягом до 45,0 тис.куб.м.»;

- викласти пункт 5.1 розділу 5 «Ціна газу» в наступній редакції:« 5.1 Ціна та порядок зміни на природний газ, який постачається за цим договором встановлюється постановою КМУ від 22.03.2017 № 187. Станом на 01.04.2017 ціна на природний газ становить 4942,00 гривні за 1000 куб. м (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України. До визначеної ціни застосовується коефіцієнт 1,6»;

- викласти пункт 5.2 розділу 5 «Ціна газу» в наступній редакції: « 5.2 Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором з 01.04.2017 становить всього з ПДВ - 9488,64 грн»;

- замінити в пункті 8.2 розділу 8 «Відповідальність сторін» договору слова: « 21% річних» на « 16,4% річних»;

- викласти розділ 12 «Строк дії договору» у наступній редакції:« 12.1 Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 по 30.09.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до повного здійснення».

На виконання своїх зобовязань за Договором позивач поставив відповідачу у жовтні-листопаді 2016 року та у лютому-березні 2017 року природний газ на загальну суму 11191573,62 грн, що підтверджується наступними актами прийому передачі природного газу (а.с.34-37):

- акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 у обсязі 152,555 тис.куб.м. за жовтень 2016 року на суму 1083018,46 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2016 у обсязі 532,074 тис.куб.м. за листопад 2016 року на суму 4353855,13 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2017 у обсязі 669,776 тис.куб.м. за лютий 2017 року на суму 3972039,59 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2017 у обсязі 300,597 тис.куб.м. за березень 2017 року на суму 1782660,44 грн.

Вказані акти підписані сторонами без зауважень та скріплені їх печатками.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач послався на те, що оплату за переданий природний газ відповідач здійснив частково, сплатив за жовтень-листопад 2016 року суму 1891204,62 грн, чим порушив умови п. 6.1 Договору, у звязку з чим заборгованість складає 9300369,00 грн за переданий природний газ у лютому-березні 2017 року, за стягненням якої позивач звернувся до суду.

У звязку з порушенням строків оплати відповідачем, на підставі п. 8.2 Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 5 від 31.03.2017) позивач нарахував та предявив до стягнення пеню в сумі 962525,90 грн за періоди, згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.30-33).

Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України, позивачем нараховані та предявлені до стягнення 3 % річних в сумі 414010,42 грн та інфляційні втрати в сумі 1653568,28 грн за періоди, згідно наданих позивачем розрахунків (а.с.30-33).

Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростував.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, тому, на підставі ч.9 ст. 165 ГПК України та ч.2 ст. 178 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до статті 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) одностороння відмова від зобовязання не допускається, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов, що передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобовязується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобовязується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами Договору позивач поставив відповідачу у жовтні-листопаді 2016 року та у лютому-березні 2017 року природний газ на суму 11191573,62 грн, що підтверджується актами приймання передачі природного газу від 31.10.2016, 30.11.2016, 28.02.2017, 31.03.2017.

У п. 6.1. Договору сторони визначили, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Отже, відповідач свої зобовязання щодо повної оплати отриманого природного газу виконав частково в сумі 1891204,62 грн. Залишилась несплаченою повністю заборгованість за використаний природний газ у лютому-березні 2017 року, яка складає 9300369,00 грн, підтверджується належними доказами, є обґрунтованою, такою, що не спростована відповідачем, а тому підлягає стягненню в повному обсязі.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто - неналежне виконання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У звязку з порушенням строків з оплати отриманого газу у жовтні-листопаді 2016 року та наявністю заборгованості за поставлений природний газ у лютому-березні 2017 року позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 962525,90 грн за періоди, згідно наданого до матеріалів справи розрахунку (а.с.30-33).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідальність за не виконання грошових зобовязань передбачена сторонами у пункті 8.2. Договору в редакції Додаткової угоди №5 від 31.03.2017, у вигляді пені у розмірі 21% (16,4%), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Так, за порушення терміну оплати за зобовязаннями жовтня 2016 року (з урахуванням оплати 09.02.2017 на суму 514000,00 грн) нарахована пеня у сумі 77429,87 грн за період з 26.11.2016 по 25.05.2017.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями листопада 2016 року нарахована пеня у сумі 408130,76 грн за період з 27.12.2016 по 26.06.2017.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями лютого 2017 року нарахована пеня у сумі 330386,63 грн за період з 28.03.2017 по 27.09.2017.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями березня 2017 року нарахована пеня у сумі 146578,64 грн за період з 26.04.2017 по 25.10.2017.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивачем при розрахунку пені дотримані вимоги вищевказаних норм.

Водночас, суд звертає увагу, що 13.01.2015 було прийнято Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» №85-VIІІ (далі Закон №85-VIII), який був опублікований в газеті Голос України 06.02.2015 №21 та набув чинності з 07.02.2015.

Статтею 1 Закону №85-VIII визначено, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2020 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Згідно із ст. 2 Закону №85-VIII встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У пункті 5 Статуту ПАТ «НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 (у редакції, яка діяла на момент прийняття Закону) встановлено, що метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Пунктом 6 Статуту ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (в зазначеній редакції) встановлено, що предметом діяльності Компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.

Законом України "Про енергозбереження" визначено, що: "енергозбереження" - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; "паливно-енергетичні ресурси" це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» енергоносії - це кам'яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам'яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф'яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Тобто, природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

Отже, з урахуванням наведеного, в силу приписів чинного законодавства, позивач є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону №85-VIII.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №913/66/18 від 18.01.2019.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент прийняття Закону №85-VIII) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини першої статті 13 вказаного Закону в зазначеній редакції).

Відповідно до інформації, яка наявна у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача, є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Тобто, відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг.

Як вказувалось, за умовами п. 1.2 Договору, природний газ, який постачався за Договором, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Тобто, Комунальне спеціалізоване теплозабезпечуюче підприємство «Рубіжнетеплокомуненерго» Рубіжанської міської ради споживало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

При цьому, відповідач здійснює свою господарську діяльність у м. Рубіжне Луганської області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р, тому для відповідача мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій на період проведення антитерористичної операції триває до її завершення.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, нарахування позивачем пені у сумі 962525,90 грн за зобовязаннями жовтня-листопада 2016 року та лютого-березня 2017 року є безпідставним на даний час, з огляду на наявність мораторію на такі нарахування, а тому у стягненні пені слід відмовити.

Позивач також просить стягнути 3% річних у сумі 414010,42 грн, нараховані на зобовязання жовтня-листопада 2016 року та лютого-березня 2017 року за періоди, згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.30-33).

Відповідно до пункту 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлено договором або законом.

Так, за порушення терміну оплати за зобовязаннями жовтня 2016 року (з урахуванням оплат: 09.02.2017 на суму 514000,00 грн, 20.09.2017 на суму 347525,92 грн, 29.09.2017 на суму 10046,27 грн, 11.10.2017 на суму 160280,74 грн, 30.10.2017 на суму 289,33 грн, 16.11.2017 на суму 50876,20 грн) нараховані 3 % річних у сумі 17620,17 грн за період з 26.11.2016 по 15.11.2017.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями листопада 2016 року (з урахуванням оплат: 16.11.2017 на суму 229024,45 грн, 21.11.2017 на суму 13916,29 грн, 28.11.2017 на суму 50940,13 грн, 29.11.2017 на суму 6018,60 грн, 30.112017 на суму 859,80 грн, 01.12.2017 на суму 7480,26 грн, 08.12.2017 на суму 10653,77 грн, 12.12.2017 на суму 1663,81 грн, 13.12.2017 на суму 13442,98 грн, 11.04.2018 на суму 52965,12 грн, 17.04.2018 на суму 30345,01 грн, 19.04.2018 на суму 30071,31 грн, 20.04.2018 на суму 7042,52 грн, 22.05.2018 на суму 17797,53 грн, 20.06.2018 на суму 335964,58 грн) нараховані 3 % річних у сумі 187321,27 грн за період з 27.12.2016 по 21.06.2018.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями лютого 2017 року нараховані 3 % річних у сумі 147237,52 грн за період з 28.03.2017 по 21.06.2018.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями березня 2017 року нараховані 3 % річних у сумі 61831,46 грн за період з 26.04.2017 по 21.06.2018.

Перевіркою судом розрахунку 3 % річних за заявлений період порушень законодавства та арифметичних помилок не встановлено, тому вказані вимоги є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, позивач просить стягнути інфляційні втрати у сумі 1653568,28 грн, нараховані на зобовязання жовтня-листопада 2016 року та лютого-березня 2017 року за періоди, згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.30-33).

Відповідно до пункту 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Так, за порушення терміну оплати за зобовязаннями жовтня 2016 року нараховані інфляційні нарахування в сумі 69316,43 грн за період з грудня 2016 року по листопад 2017 року (з урахуванням оплат: 09.02.2017 на суму 514000,00 грн, 20.09.2017 на суму 347525,92 грн, 29.09.2017 на суму 10046,27 грн, 11.10.2017 на суму 160280,74 грн, 30.10.2017 на суму 289,33 грн, 16.11.2017 на суму 50876,20 грн).

За порушення терміну оплати за зобовязаннями листопада 2016 року нараховані інфляційні втрати в сумі 789413,69 грн за період з січня 2017 року по травень 2018 року (з урахуванням оплат: 16.11.2017 на суму 229024,45 грн, 21.11.2017 на суму 13916,29 грн, 28.11.2017 на суму 50940,13 грн, 29.11.2017 на суму 6018,60 грн, 30.112017 на суму 859,80 грн, 01.12.2017 на суму 7480,26 грн, 08.12.2017 на суму 10653,77 грн, 12.12.2017 на суму 1663,81 грн, 13.12.2017 на суму 13442,98 грн, 11.04.2018 на суму 52965,12 грн, 17.04.2018 на суму 30345,01 грн, 19.04.2018 на суму 30071,31 грн, 20.04.2018 на суму 7042,52 грн, 22.05.2018 на суму 17797,53 грн, 20.06.2018 на суму 335964,58 грн).

За порушення терміну оплати за зобовязаннями лютого 2017 року нараховані інфляційні нарахування в сумі 561143,07 грн за період з квітня 2017 року по травень 2018 року.

За порушення терміну оплати за зобовязаннями березня 2017 року нараховані інфляційні нарахування в сумі 233695,09 грн за період з травня 2017 року по квітень 2018 року.

З алгоритмом позивача щодо нарахування інфляційних втрат на борг, який було частково або повністю погашено частковими оплатами, суд погоджується з огляду на те, що вважає правомірним додавання суми інфляційних втрат, нарахованих на борг за попередній період, до суми боргу після часткової оплати та нарахування інфляційних втрат за наступний період вже на цю суму. Вказаний алгоритм нарахування повністю відповідає тому, що визначений у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97-р та постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №904/10242/17 та від 04.12.2018 у справі №913/63/18, згідно якого індекси інфляції перемножуються між собою. Таким чином, сума інфляційних нарахувань, на яку зменшився борг у звязку з простроченням платежу, правомірно включається до суми боргу, що залишається після оплати, адже у разі відсутності оплат сума боргу за кожен наступний місяць збільшується на інфляційні втрати попереднього місяця. Такий самий алгоритм застосовано позивачем і до суми боргу з урахуванням часткових оплат.

Перевіркою судом розрахунку інфляційних втрат у сумі 1653568,28 грн, нарахованих на зобовязання жовтня-грудня 2016 року та лютого-березня 2017 року, порушень законодавства та арифметичних помилок не встановлено, тому вказані вимоги є обґрунтованими та також підлягають стягненню з відповідача.

За таких обставин, позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 9300369,00 грн, 3% річних в сумі 414010,42 грн, інфляційні втрати в сумі 1653568,28 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати, відповідно до п.2 ч.1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ст.ст. 232, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства «Рубіжнетеплокомуненерго» Рубіжанської міської ради, вул. Іванова, буд. 157, м. Рубіжне Луганської області, 93000, ідентифікаційний код 33515421, на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вул. Б.Хмельницького, буд.6, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 20077720, основний борг у сумі 9300369,00 грн, 3 % річних у сумі 414010,42 грн, інфляційні втрати у сумі 1653568,28 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 170519,21 грн.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

2. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції згідно положень ст.256 Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Згідно пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судовому засіданні 11.03.2019 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.03.2019.

Суддя О.С. Фонова