ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" березня 2019 р. Справа№ 911/2483/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Коробенка Г.П.
суддів: Тищенко А.І.
Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.
за участю представників
позивачів: Ковальчук Д.В.;
відповідача: не з`явився;
третіх осіб: не з`явилися;
розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2018 (повне рішення складено 30.11.2018)
у справі №911/2483/17 (суддя Черногуз А.Ф.)
за позовом 1) Міністерства оборони України
2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква
до Фастівської міської ради
за участю третіх осіб, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1
на стороні відповідача - фізичної особи ОСОБА_1
про скасування рішення Фастівської міської ради від 25.10.2001 №5/1-ХХУІІІ-ІІІ Про вилучення земельної ділянки із землекористування ІНФОРМАЦІЯ_2

ВСТАНОВИВ:
Міністерство оборони України (далі за текстом позивач-1) та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (далі за текстом позивач-2) звернулися до Господарського суду Київської області з позовом до Фастівської міської ради Київської області (далі за текстом відповідач), за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом третя особа-1) та на стороні відповідача - фізичної особи ОСОБА_1 (далі за текстом третя особа-2), про скасування рішення відповідача №5/1-ХХУІІІ-ІІІ від 25.10.2001 Про вилучення земельної ділянки із землекористування ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням відповідача неправомірно вилучено із землекористування ІНФОРМАЦІЯ_2 земельну ділянку площею 122 кв.м. по вул. Садовій, №12 (далі за текстом спірна земельна ділянка), яка була відведена для потреб оборони до 1941 року та перезакріплена рішенням Фастівського міськвиконкому №201 від 28.01.1975. Наразі на спірній земельній ділянці розміщено військове містечко №19.
Посилаючись на зведений інвентаризаційний план земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якому нанесені межі ділянки площею 0,3069 га та межі ділянки, що фактично залишилась в користуванні військкомату, позивачі зазначали про зменшення території земельної ділянки на 122 кв.м.
Позивачі вважають, що спірна земельна ділянка була неправомірно вилучена зі складу земель оборони та передана третій особі-2 без отримання згоди на її вилучення, хоча нормами чинного на момент прийняття спірного рішення законодавства надання такої згоди було обов`язковою умовою вилучення земельних ділянок.
Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність доказів зменшення земельної ділянки, яка обліковується за позивачем-2. Також відповідач стверджував про те, що позивачем-1 не було оформлено землекористування земельною ділянкою на якій знаходиться військове містечко №19 відповідно до чинного законодавства України, а відтак відповідачем при прийнятті спірного рішення жодних порушень законодавства допущено не було.
Третя особа-1 підтримала позовні вимоги.
Третя особа-2 пояснень по суті спору не надала, у зв`язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними у ній матеріалами.
Рішенням Господарського суду Київської області від 20.11.2018 у справі №911/2483/17 у позові відмовлено.
Вказане судове рішення мотивоване відсутністю у справі доказів, які б підтверджували наявність порушеного права позивачів, зокрема, доказів перебування спірної земельної ділянки у користуванні позивачів на момент вилучення або доказів приналежності земельної ділянки до земель обслуговування будівель та споруд військомату чи доказів наявності військового майна на спірній земельній ділянці.
Суд зазначив про те, що в наданих позивачами документах не зазначено жодних ідентифікуючих ознак земельної ділянки та відомостей про її приналежність до території військомату і земель оборони, з яких можна було б встановити її дійсне місцезнаходження та межі і стверджувати про наявне право позивачів на цю ділянку, яке могло бути порушено відповідачем.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач-1 подав апеляційну скаргу, в якій (з урахуванням заяви про уточнення вимог апеляційної скарги) просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2018 у справі №911/2483/17 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вимоги та доводи апеляційної скарги позивача-1 аналогічні тим, які наводилися під час розгляду справи місцевим господарським судом. Зокрема, позивач-1 звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що про відведення спірної земельної ділянки під забудову будівлі військкомату свідчить копія рішення виконкому Фастівської міської ради народних депутатів трудящих №201 від 28.07.1975 та протокол №20 від 28.07.1975. Наразі будівля військкомату перебуває на балансі позивача-2.
В судовому засіданні представник позивачів підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2018 у справі №911/2483/17 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Решта учасників справи в судове засідання не з`явилися, про поважність причин нез`явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.
Оскільки явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представників відповідача та третіх осіб за наявними у справі матеріалами.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ч.1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільська, селищна, міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
25.10.2001 відповідачем було прийнято рішення №5/1-ХХУІІІ-ІІІ Про вилучення земельної ділянки із землекористування ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким вилучено за згодою із землекористування ІНФОРМАЦІЯ_2 земельну ділянку площею 122 кв. м. по АДРЕСА_1 та зараховано її до земель міськземфонду.
В подальшому на підставі рішення відповідача №6/36-ХІ.ІХ-V від 05.02.2009 земельну ділянку у м. Фастів по вул. Інтернаціональна, №11 було продано третій особі-2.
Позивачі вважають, що вказана земельна ділянка частково знаходиться в межах спільної земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 зі сторони вулиці Інтернаціональної.
Спір у даній справі виник внаслідок того, що за твердженням позивачів вищевказана земельна ділянка належить до земель оборони і її було неправомірно вилучено з користування позивача-2, за відсутності на це згоди Міністра оборони України або іншої уповноваженої ним особи. Зважаючи на наведене, позивачі просили скасувати рішення відповідача №5/1-ХХУІІІ-ІІІ від 25.10.2001.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно із ч.1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна, визнається судом незаконним та скасовується.
Аналогічні положення щодо актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування наведено в ч.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, в даному випадку передусім підлягає встановленню наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо спірної земельної ділянки, а також підтверджений факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.
В ст. 70 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення) землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.
Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття оскарженого рішення) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, згідно з п.п.16-20 яких земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами. Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформлюється договором.
Однак в порушення вищевказаних правових норм, позивачі не надали суду доказів, які б свідчили про перебування у їх користуванні спірної земельної ділянки, зокрема, державного акту, договору, тощо.
Позивачами надано до матеріалів справи зведений інвентаризаційний план земельної ділянки за адресою: м. Фастів, вул. Садова, 12, з посиланням на який вони стверджують про зменшення відведеної території на 122 кв.м.
Проте, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо непереконливості вказаного доказу, оскільки вихідні дані, на підставі яких розроблявся даний інвентаризаційний план у сторін відсутні, а сам інвентаризаційний план не містить в собі посилання на такі вихідні дані.
Доказів, які б свідчили про перебування спірної земельної ділянки у користуванні позивачів на момент вилучення або її приналежність до земель обслуговування будівель та споруд військомату чи розташування військового майна на вказаній ділянці суду не надано.
Заперечення позивачів з цього приводу спростовуються наявним у матеріалах справи листом Комунального підприємства Фастівської міської ради Фастівське бюро технічної інвентаризації вих.№224 від 31.10.2018, в якому зазначено про те, що згідно архівних даних станом на 01.01.2013 за адресою: вул. Садова, 12 в м. Фастові об`єкти права власності не зареєстровані.
Окрім того, в листі Головного управління Держгеокадастру у Київській області №18-10-2.223-16621/2-18 від 01.11.2018 вказано про відсутність відомостей щодо реєстрації державного акту на право власності (постійного користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Садова, 12, м. Фастів.
Колегією суддів враховано документи, надані до матеріалів справи, на які в позові та в апеляційній скарзі міститься посилання як на докази приналежності спірної земельної ділянки до земель оборони та надання її в користування військкомату, водночас надані документи не місять жодних ідентифікуючих ознак земельної ділянки та фактів приналежності спірної земельної ділянки до території військомату і земель оборони, з яких можна було б встановити її дійсне місцезнаходження та межі і встановити право позивачів на цю ділянку.
Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством землями для потреб оборони визнавалися землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ, право на які має засвідчуватись відповідними правовстановлюючими документами (державні акти, договори).
Натомість позивачами належними та допустимими доказами не доведено факт перебування спірної земельної ділянки у них на праві користування, а відтак і не доведено факт перебування цієї ділянки у складі земель оборони та порушення спірним рішенням відповідача прав позивачів.
Хоча в оскаржуваному рішенні відповідача і вказано про вилучення земельної ділянки з користування Фастівського військового комісаріату за його згодою, водночас передумовою для скасування цього рішення є невідповідність його вимогам чинного на той час законодавства та безпосередньо порушення рішенням прав позивачів, як землекористувачів чи власників. Однак, як уже зазначалося вище, позивачами не доведено наявність такого права на момент прийняття відповідачем рішення №5/1-ХХУІІІ-ІІІ від 25.10.2001, а відтак не доведено і порушення відповідачем прав позивачів внаслідок прийняття цього рішення.
Зважаючи на вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.11.2018 у справі №911/2483/17 залишити без змін.
3. Матеріали справи №911/2483/17 повернути Господарському суду Київської області.
4. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 14.03.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді А.І. Тищенко

Т.П. Козир