СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа № 917/1031/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В. , суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників учасників справи:

позивача - не з'явився,

відповідача - Плескач М.С., посв. адв. №2116 від 11.04.2018, дов. №126/84 від 21.01.2019, свідоцтво серія ПТ №2116 від 11.04.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз» (вх.№246П/1 від 17.01.2019) та апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вх.№319П/1 від 24.01.2019) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 (м. Полтава, суддя Тимощенко О.М., повний текст рішення складено 21.12.2018) у справі №917/1031/18,

за позовом Державної служби України з надзвичайних ситуацій, м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз», м. Кременчук, Полтавська обл.,

про стягнення 3080000,00 грн заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

27.08.2018 до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Державної служби України з надзвичайних ситуацій до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз» про стягнення 3080000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз» на користь Державної служби України з надзвичайних ситуацій 1180000,00 грн. пені, 700000,00 грн. штрафу та 28200,00грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині - у позові відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 та прийняти нове, яким частково задовольнити позовні вимоги Державної служби України з надзвичайних ситуацій до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз», стягнути штрафні санкції у розмірі 10% від заявленої суми.

Зокрема, відповідач зазначає про те, що покладена на нього сума штрафних санкцій є надмірно великою у порівнянні із вчиненим простроченням поставки товару.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз».

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції, також, не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить внести зміни до резолютивної частини рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 по справі №917/1031/18 та задовольнити позовні вимоги Державної служби України з надзвичайних ситуацій до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз» у повному обсязі, зокрема:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз» на користь Державної служби України з надзвичайних ситуацій за прострочення поставки Продукції у період з 24.08.2017 по 20.12.2017:

- пеню за порушення строків виконання зобов'язання (відповідно до пункту 8.2 Договору) у розмірі 1190000,00 грн (один мільйон сто дев'яносто тисяч гривень 00 копійок);

- відсотки за користування коштами у зв'язку з простроченням поставки продукції (відповідно до пункту 8.6 Договору у розмірі 1190000,00 грн (один мільйон сто дев'яносто тисяч гривень 00 копійок).

Судові витрати покласти на відповідача.

Зокрема позивач зазначає, що відмова суду у задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування коштами (попередньої оплати) суперечить умовам договору, нормам Цивільного кодексу України та основним засадам судочинства, закріпленим у ст. 129 Конституції України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 поновлено Державній службі України з надзвичайних ситуацій пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №917/1031/18. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 11.03.2019. Призначено справу до розгляду на 13.03.2019.

Враховуючи, що апеляційні скарги позивача та відповідача у справі подані на одне й теж рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 по справі №917/1031/18, вони об'єднані в одне апеляційне провадження.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача (вх.№2106 від 25.02.2019), в якому просить залишити апеляційну скаргу ТОВ «ТД «АвтоКраз» без задоволення.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача (вх.№2531 від 12.03.2019), в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018.

Представник позивача до судового засідання Східного апеляційного господарського суду не з'явився.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ТД «АвтоКраз» отримало ухвалу суду про призначення справи до розгляду - 20.02.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 285 Господарського процесуального кодексу України рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.

Згідно статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Враховуючи, що учасники розгляду були повідомлені належним чином, явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, а наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

В судовому засіданні 18.03.2019 представник відповідача надану ним скаргу підтримав, просив її задовольнити, проти задоволення скарги позивача - заперечує.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзивах на них доводи сторін, заслухавши пояснення уповноваженого представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 15.05.2017 між Державною службою України з надзвичайних ситуацій (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» (Постачальник) укладено Договір №21-6/5 про закупівлю Піротехнічних машин важкого типу ПМ-В, код 34130000-7, згідно ДК 021:2015 «Мототранспортні вантажні засоби» (далі - Договір).

Умовами Договору сторони узгодили, зокрема, наступне :

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКрАЗ» (Постачальник) зобов'язується поставити у власність Державної служби України з надзвичайних ситуацій (Замовник) Піротехнічні машини важкого типу ПМ-В (КрАЗ- 6322-02) (далі - Продукція) в кількості та комплектації згідно з специфікацією (Додаток 1), що є невід'ємною частиною Договору, а Замовник зобов'язався прийняти та оплатити Продукцію на умовах цього Договору (п. 1.1. Договору);

- Замовник забезпечує приймання та оплату Продукції в кількості та за цінами відповідно до специфікації (Додаток 1) (п. 1.2 Договору);

- ціна договору становить 10000000,00 грн., в т.ч. ПДВ 1 666666,66 грн. відповідно до цінової пропозиції та специфікації (п. 2.1 Договору);

- Замовник, керуючись вимогами абзацу другого підпункту 4 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 №117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти», здійснює 100% попередню оплату Постачальнику, при умові надходження коштів до Державного бюджету України на реєстраційний рахунок Замовника (п. 2.2 Договору);

- Продукція має бути поставлена Замовнику у повному обсязі до 14.08.2017, але не пізніше 90 календарних днів від дати здійснення Замовником платежу (попередньої оплати) на виконання умов Договору. Допускається дострокова поставка частини Продукції або Продукції у повному обсязі, про що Постачальник повинен повідомити Замовника за три робочі дні (п. 3.2 Договору);

- приймання-передача Продукції (кожної частини Продукції) здійснюється у присутності представників Сторін, за накладними та актами приймання-передачі в місці постачання Продукції, зазначених у п. 5.3. Договору (п. 4.1. Договору).

Оцінивши зміст договору №21-6/5 від 15.05.2017 та специфікацій, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, то укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач на виконання умов Договору, перерахував на рахунок відповідача попередню оплату у розмірі 10000000,00 грн. платіжним дорученням від 16.05.2017 №41 (а.с. 16). Факт сплати суми попередньої оплати по Договору відповідачем не заперечується.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з обставин справи. в порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач Продукцію не поставив.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з вимогами про зобов'язання відповідача виконати умови Договору від 15.05.2017 №21-6/5 на закупівлю піротехнічних машин важкого типу ПМ-В у кількості та комплектації згідно зі специфікацією - Додаток №1 до Договору), а також стягнення з нього: 100000,00 грн. пені за порушення строків виконання зобов'язання; 200000,00 грн. інфляційних втрат за завдані збитки;100000,00 грн. відсотків за користування коштами у зв'язку з простроченням поставки продукції.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.11.2017 у справі №917/1568/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.03.2018, зобов'язано відповідача виконати умови Договору шляхом поставки ДСНС на територію Загону технічної служби ГУ ДСНС України у Київській області (Київська область, м. Вишневе, вул. Київська, 6) продукції у кількості та комплектації згідно зі специфікацією (додаток 1 до Договору) та стягнуто з відповідача на користь ДСНС штрафні санкції та проценти за користування коштами у зв'язку із простроченням поставки продукції за період з 14.08.2017 по 23.08.2017. Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За даними позивача відповідач виконав свої зобов'язання з поставки продукції лише 20.12.2017, про що сторонами було складено відповідний акт прийняття-передачі основних засобів (копія наявна у матеріалах справи, а.с.17).

Відповідно до п. 3.2 договору продавець має право здійснити поставку і в інші строки виключно на підставі попередньої згоди покупця, наданої у письмовій формі.

Однак, матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено, що позивач надавав згоду у відповідності до умов договору на перенесення строків поставки автомобілів.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач скористався своїм правом на досудове врегулювання спору і 04.04.2018 на адресу відповідача направив претензію №01-4605/08, згідно якої позивач вимагав сплатити штрафні санкції та проценти за користування коштами у зв'язку з простроченням поставки продукції за Договором. Термін для сплати коштів в розмірі 3080000,00 грн., був встановлений позивачем - 1 місяць з моменту отримання претензії. Направлення вищезазначеної претензії відповідачу підтверджується наявними у матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку «Укрпошти» (а.с. 30-33).

За даними позивача на момент звернення з даним позовом до суду останній не отримав ні відповіді на претензію, ні сплати коштів.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3080000, 00 грн., з яких: 1190000,00 грн. пені за період з 24.08.2017 по 20.12.2017, 700000,00 грн. штрафу та 1190000,00 грн. відсотків за користування коштами за період з 24.08.2017 по 20.12.2017, що нараховані за несвоєчасну поставку продукції за укладеним між сторонами 15.05.2017 Договору №21-6/5.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню частково на суму 1180000,00 грн, штраф у розмірі 700000,00 грн. В частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами суд першої інстанції дійшов висновку про те, що фактично ця вимога є вимогою про стягнення пені, а отже, враховуючи, що ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності двічі - підлягає відхиленню. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання у зв'язку з існуванням форс-мажорних обставин - відсутні.

Так, колегія суддів зазначає, що штрафними санкціями згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

В пункті 8.2 Договору сторони визначили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а за прострочення понад 30 днів постачальник сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленої продукції.

З огляду на те, що факт порушення відповідачем своїх зобов'язань зі своєчасної поставки продукції позивачу є доведеним, тобто мало місце порушення відповідачем строків поставки товару, встановлених в Договорі, врахувавши те, що в договорі передбачено право позивача на нарахування штрафних санкцій (пені, штрафу), як захід відповідальності постачальника за порушення строків виконання зобов'язання, суд дійшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу заявлені Державною службою України з надзвичайних ситуацій обґрунтовано та правомірно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум пені є таким, що не відповідає вимогам частині 2 статті 251, частині 2 статті 252, статті 253, частини 1 статті 255, частині 3 статті 549 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 Цивільного кодексу України). Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з частиною 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Зазначені вище норми закону свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення платежу, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру пені з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «Ліга.Еліт 9.1.3», встановила, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про стягнення пені за період прострочення поставки товару з 24.08.2017 по 19.12.2017 (без урахування дня, в який відбулась поставка товару) у розмірі 1180000,00 грн.

Пунктом 8.2 Договору, яким передбачено відповідальність за порушення строків виконання постачальником зобов'язань у вигляді нарахування штрафу в розмірі 7% від вартості непоставленого товару.

Зважаючи на те, що відповідач прострочив виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з поставкою продукції на суму 10000000,00 грн. (акт приймання-передачі основних засобів від 20.12.2017) з 14.08.2017 по 19.12.2017, тобто понад 30 днів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем правомірно заявлено вимоги щодо застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді штрафу в розмірі 700000,00 грн.

Щодо клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач зазначає, що автомобілі за договором були реалізовані ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ» на підставі договору комісії, який укладено між ПрАТ «АвтоКрАЗ» та ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ», кінцевим вантажоодержувачем за яким є Державна служба України з надзвичайних ситуацій. Відповідно до умов договору комісії комісійна винагорода комісіонера (ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ») складає 2000,00 грн. за кожний реалізований автомобіль. Отже, нарахування штрафних санкцій у розмірі виставленому позивачем є не співрозмірним отриманій вигоді ТОВ «ТД «АвтоКрАЗ» від реалізації товару.

Згідно інформації наданої заводом-виробником ПрАТ «АвтоКрАЗ» у вигляді калькуляції автомобілі були виготовлені зі збитком для підприємства.

Відповідач наполягає на тому, що сума нарахованих штрафних санкцій є надмірно великою в порівнянні із вчиненим простроченням поставки товару, а доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущення такого порушення, як і будь-яких посилань на можливість їх завдання, не надано.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Положенням ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Приписами частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз вищевказаних норм права свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова Верховного Суду від 06.11.2018 по справі №917/89/18; рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013).

При цьому, в пункті 9.1 Договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання обов'язків, якщо воно трапилось внаслідок дії форс-мажорних обставин.

Відповідно до приписів п. 9.3 Договору, сторона для якої створилася неможливість виконання зобов'язання, про настання, передбачуваний термін дії і припинення вищезазначених обставин зобов'язана негайно, однак не пізніше 10 календарних днів з моменту їхнього настання і припинення, у письмовій формі повідомити іншу сторону. Факти, викладені у повідомленні, повинні бути підтверджені Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищевказану обставину як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов'язання (п. 9.4 Договору).

Відповідач в заперечення позовних вимог посилається на те, що він відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання зі своєчасної поставки товару з огляду на настання обставин непереборної сили (форс- мажорні обставини), а саме: 28.09.2017 Торгово-промисловою палатою України на підставі аналізу фактичних обставин, нормативно-правових актів та інших документів було видано висновок щодо унеможливлення виконання зобов'язань за Договором № 21-6/5 про закупівлю Піротехнічних машин важкого типу ПМ-В, код 34130000-7, згідно з ДК 021:2015 «Мототранспортні вантажні засоби» від 15.05.2017 та Договором комісії №259ТД/17 від 15.05.2017, спричиненого істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що полягають в прийнятті обов'язкових до виконання нормативних актів, що перешкоджають однієї з сторін виконати свої зобов'язання зокрема: прийняття Указу Президента України №133/2017 від 15.05.2017 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 28 квітні 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), яким застосовано обмежувальні заходи (санкції) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група ГA3» (LIMITED LIABILITY COMPANY «GAZ GROUP», Общества c ограниченной ответственностью «Управляющая компания «Группа ГАЗ» (603004, м. Нижній Новгород, проспект Леніна,88, ИНН , КПП 525601001, ОГРН 193, ОКПО 77289459), до складу якого входить Открытое акционерное общество «Автодизель» (ЯМЗ) /Російська Федерація/строком на три роки.

Між тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, по-перше, в матеріалах справи відсутній висновок Торгово-промислової палати України від 28.09.2017, на який відповідач посилається, як на підставу для звільнення його від відповідальності за порушення виконання зобов'язань за Договором №21-6/5, що унеможливлює здійснення судом оцінки даного доказу. По-друге, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження направлення відповідачем позивачу повідомлення про настання форс-мажорних обставин, як того вимагає п. 9.3 Договору, що відповідно до п. 9.1 Договору позбавляє відповідача права посилатися на будь-яку вищевказану обставину як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов'язання. На наявність таких доказів відповідач не посилався.

Отже, місцевий господарський суд з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги те, що відповідач, укладаючи договір усвідомлював та погодив всі істотні умови договору, в тому числі строки поставки та штрафні санкції, проте не скористався своїм правом на погодження з позивачем інших строків виконання зобов'язань з поставки товару та не ініціював укладення додаткової угоди до договору щодо перенесення строків поставки, а матеріали справи не містять доказів настання форс-мажорних обставин, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

Щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 3 статті 692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений статтею 536 цього кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Надавши правову оцінку Договору та наданому позивачем розрахунку процентів за користування чужими коштами, судом встановлено, що нараховані останнім проценти в обґрунтування яких посилається на ч.ч. 2,3 ст. 692 ЦК України, фактично за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені визначені ч. 3 ст. 549 ЦК України, якою встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Однак позивачем згідно договору нараховано, а судом стягнуто пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Тому одночасне стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих за кожен день прострочення невиконаного зобов'язання та пені, обчисленої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є подвійним стягненням пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (постанови Верхового Суду України від 12.12.2011 у справі №3-132гс11, від 01.07.2014 у справах №3-31гс14, №3-32гс14).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 1190000,00 відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Доводи апеляційних скарг сторін не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АвтоКраз» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2018 у справі №917/1031/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.03.2019.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя В.С. Хачатрян