ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/7031/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Чорної Л.В.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Подоляк Р.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 07.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріасистемс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 (повний текст складено та підписано 16.10.2018)

у справі №910/7031/18 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техніка для бізнесу"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріасистемс"

про стягнення 147703,54 грн.

В судовому засіданні 07.02.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Техніка для бізнесу" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріасистемс" про стягнення 147703,54 грн., з яких: 95000,00 грн. основного боргу, 10725,64 грн. 3% річних та 41977,90 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтований порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки №ВХ 158-01 від 17.12.2015 в частині оплати за товар, поставлений згідно з видатковою накладною №2501/00016 від 25.01.2016 по вказаному договору.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7031/18 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення боргу в сумі 25000,00 грн. В іншій частині позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріасистемс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техніка для бізнесу" 65000,00 грн. боргу, 10725,64 грн. 3% річних, 41977,90 грн. інфляційних втрат та 1765,55 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 65000,00 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та визнається відповідачем. Матеріалами справи підтверджується факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим позивачем правомірно здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Оскільки 25000,00 грн. заборгованості сплачено відповідачем після відкриття провадження у справі, провадження в цій частині закрито.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 31.10.2018 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10725,64 грн. 3% річних та 41977,90 грн. інфляційних втрат.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права та не повним дослідженням доказів у справі.

Апелянт зазначає, що судом встановлено, що під час розгляду справи, відповідач частково сплатив на користь позивача 25000,00 грн. заборгованості, даний факт судом визнаний належним чином доведеним, документально підтвердженим, а тому задоволенню підлягає сплата відповідачем на користь позивача 65000,00 грн. основного боргу.

Апелянт вказує, що судом не враховано, що до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). На його думку, термін пред'явлення вимоги про стягнення неустойки, яка передбачена договором, закінчується 28.02.2017.

Апелянт вважає, що на дату подання позовної заяви позивач пропустив термін позовної давності відносно стягнення неустойки, передбаченої договором, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що до вимоги 3 % річних та інфляційних втрат застосовується загальна позовна давність 3 роки.

Згідно з п. 8.37 договору поставки №ВХ 158-01 від 17.12.2015 позивач мав право застосувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми протермінування за кожен день, але останнім не була застосована дана форма відповідальності в силу закінчення строку позовної давності, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №3-1522гс16.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 08.11.2018 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Разіна Т.І., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 у справі №910/7031/18 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.12.2018.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018, у зв'язку з перебуванням судді Разіної Т.І. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Чорна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 у справі №910/7031/18 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 07.02.2019.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 07.02.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10725,64 грн. 3% річних та 41977,90 грн. інфляційних втрат.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 07.02.2019 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника позивача обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

17.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА ДЛЯ БІЗНЕСУ" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРІАСИСТЕМС" (покупець, відповідач) укладений договір поставки №ВХ 158-01 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується постачати покупцю товар в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується приймати та своєчасно здійснювати оплату, відповідно до умов даного договору.

Датою постачання товару вважається дата, вказана у накладній. Право власності на товар, а також ризики його пошкодження або втрати переходять від постачальника до покупця з моменту отримання товару Покупцем та підписання видаткової накладної. Підтвердженням отримання товару є накладна, підписана уповноваженими представниками сторін (п. 4.7., п. 4.8., п. 4.9 договору).

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору загальна сума договору становить суму вартості всіх партій товару, що постачаються відповідно до даного договору.

Згідно із п. 3.2. договору ціна товару визначається у рахунках-фактурах, видаткових накладних, що є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.4. договору розрахунки за цим договором між постачальником та покупцем здійснюються в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника 40% вартості товару, згідно із специфікаціями до цього договору, протягом 3-х робочих днів з моменту письмового замовлення товару, решту вартості поставленого товару (60%) протягом 3-х робочих днів з моменту поставки товару, що підтверджується актами прийому-передачі товару і/або товарними (товаротранспортними) накладними.

У відповідності до умов договору сторонами погоджено Специфікацію, згідно із якою сторонами погоджено найменування та ціну товару. Згідно із погодженою сторонами Специфікацією, вартість товару, поставку якого здійснює позивач, становить 853 796,40 грн.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок №324465 від 18.12.2015 на оплату обладнання згідно договору №ВХ158-01 від 17.12.2015 на суму 853796,40 грн.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 853796,40 грн., що підтверджується видатковою накладною №2501/00016 від 25.01.2016 на суму 853 796, 40 грн. та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей №2 від 22.01.2016.

Відповідач здійснив часткову оплату за поставлений позивачем товар у загальній сумі 758796,40 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень, наданими ПАТ "Кредобанк" згідно із довідкою №154-19695/18 від 10.05.2018.

Таким чином, залишок заборгованості відповідача за поставлений по договору товар, станом на час звернення до суду, становила 95000,00 грн.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання, позивачем заявлені вимоги про стягнення 3% річних у сумі 10725,64 грн. (за загальний період з 29.01.2016 по 03.05.2018) та інфляційні втрати у розмірі 41977,90 грн. (за загальний період з лютого 2016 по березень 2018).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач згідно із видатковою накладною № 2501/00016 від 25.01.2016 поставив відповідачу товар на загальну суму 853 796,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом пункту 3.4. договору остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 3-х робочих днів з моменту поставки товару.

Матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №ВХ 158-01 від 17.12.2015 в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 ГК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із доданими до матеріалів позовної заяви платіжними дорученнями, у період з 21.12.2015 по 18.09.2017 відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений позивачем товар у загальній сумі 758796,40 грн.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою, 12.06.2018 відповідач здійснив оплату заборгованості за договором поставки №ВХ 158-01 від 17.12.2015 в розмірі 5000,00 грн. Отже, 5000,00 грн. заборгованості, що заявлена позивачем до стягнення була сплачена відповідачем до відкриття провадження у справи, у зв'язку із чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 5000,00 грн. заборгованості задоволенню не підлягають.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час розгляду справи відповідач частково сплатив на користь позивача 25000,00 грн. заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що сума заборгованості у розмірі 25000,00 грн. сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, судом правомірно закрито провадження у справі №910/7031/18 в частині позовних вимог про стягнення 25000,00 грн., у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 65000,00 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та визнається відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі скаржник також погоджується, що сума основного боргу в розмірі 65000,00 грн. підлягає задоволенню.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 10725,64 грн. (за загальний період з 29.01.2016 по 03.05.2018) та інфляційні втрати у розмірі 41977,90 грн. (за загальний період з лютого 2016 по березень 2018).

В пункті 1.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Колегія суддів, перевіривши розрахунки 3% річних у сумі 10725,64 грн. та інфляційних втрат у сумі 41977,90 грн., погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Доводи апелянта про те, що до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) спростовуються наступним.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлюється спеціальна позовна давність строком в 1 (один) рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В свою чергу, ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошових зобов'язань, а саме: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.»

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 у справі № 6- 38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 у справі 6-42цс11).

Позивачем була застосована відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати, до яких застосовується загальна позовна давність тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України), а не тривалістю 1 рік (ст. 258 ЦК України), як помилково вважає апелянт.

Оскільки позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в травні 2018, ним не порушена позовна давність, оскільки розмір 3 % річних та інфляційних втрат розрахований з 29.01.2016, в межах строку позовної давності.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріасистемс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7031/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріасистемс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7031/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 у справі №910/7031/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7031/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 13.03.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Л.В. Чорна

А.І. Тищенко