ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Справа№ 904/2022/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача не з`явились,

від відповідача Куценко О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018(повний текст рішення складено 08.11.2018)

у справі №904/2022/18 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 256 711, 07 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року до Господарського суду міста Києва надійшов позов Сторожинецької міської ради Сторожинецького району до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 256 711, 07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не оформлено права користування земельною ділянкою, на якій знаходяться належні йому на праві власності будівлі, таким чином, внаслідок протиправної поведінки останнього, органом місцевого самоврядування неотримані грошові кошти в сумі 256 711, 07 грн., які мали б бути сплачені товариством як орендна плата.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області 245 761, 18 грн. суму боргу та 3 686, 42 грн. судового збору. У задоволені іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач набув право власності на нерухоме майно, що розташоване на земельних ділянках по вул. Федьковича, 25 та по вул. Федьковича, 24 з 06.06.2016 року, а відтак позивач має право на нарахування вартості неодержаного доходу, починаючи з 06.06.2016 року. Оскільки користування земельною ділянкою є платним, а ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк" набувши у власність нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці за адресою: м. Сторожинець по вул. Федьковича, 24 набуло обов'язок здійснювати оплату за користування земельною ділянкою, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року у справі №904/2022/18 та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, ті чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Зокрема апелянта звертає увагу на період нарахування оплати орендних платежів, а саме те, що відповідач набув право власності на земельні ділянки 06.06.2016 року. Скаржник не може погодитися з доводами позивача щодо застосування до спірних правовідносин ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України оскільки в даному випадку, неодержана орендна плата є упущеною вигодою, яку особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, а тому не думку апелянта вирішуючи дану справу необхідно брати до уваги загальні положення ст. 22, глави 82 Цивільного кодексу України.

Згідно з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року залишено без руху. Роз'яснено, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази доплати судового збору у встановленому порядку та розмірі шляхом подання до суду відповідної заяви.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року у справі №904/2022/18, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва по справі №904/2022/18 та призначено розгляд справи на 21.03.2019 року.

В судовому засіданні 21.03.2019 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 26.05.2016 року між ТОВ "Декса Союз" (іпотекодавець) та ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк" (іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки від 26.05.2016 року. (а.с. 42-45).

Відповідно до п. 1. Договору іпотеки предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 7 цього договору, в забезпечення виконання зобов06язань ТОВ «ПРОФІТ» перед іпотеко держателем, в силу чого іпотеко держатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, та (або) невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами позичальника та (або) іпотекодавця.

Як вбачається з п. 7. Договору іпотеки іпотекодавцем передано іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, м.Сторожинець, вул.Фельдковича, буд.25 та нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, м.Сторожинець, вул.Фельдковича, буд.24.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на об'єкти нерухомого майна, а саме на будівлю за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, м. Сторожинець, вул. Фельдковича, буд.25 та будівлю за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, м. Сторожинець, вул. Фельдковича, буд.24 зареєстровано за ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк" на підставі договору іпотеки від 26.05.2016 року, що підтверджується з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (Інформаційні довідки №120768389 від 16.04.2018р. та №120766603 від 16.04.2018р.). (а.с. 33-40).

Відтак, місцевий господарський суд вірно встановив, що ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк" є власником нерухомого майна, яке розташовано на земельних ділянках в м. Сторожинець по вул. Федьковича, 24 та по вул. Федьковича 25.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка по вул. Федьковича, 24 перебувала в оренді на підставі укладеного 20.06.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "СТІМЕКС ОЙЛ" (орендар) та Сторожинецькою міською радою Сторожинецького району Чернівецької області (орендодавець) договору оренди землі від 20.06.2014 року. (а.с. 25-26).

Відповідно до п. 6. Договору оренди договір укладено на 5 (п`ять) років.

Згідно з п. 7. Договору оренди орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі в розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки.

В матеріалах справи наявний лист від 09.11.2017 року №Е.19.0.0.0/4-136604 ПАТ Комерційний Банк "Приватбанк" щодо оформлення договору оренди земельної ділянки терміном на 49 років, а також з розміром щорічної орендної плати в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки. (а.с. 41).

В той же час, в матеріалах справи наявна відповідь відповідача №2233 від 01.12.2017 року в якій зазначено, що відповідно до ч. 2, ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. (а.с. 21).

Відтак, наведені вище факти свідчать про те, що станом на дату подання позову, правовідносини між сторонами щодо користування спірною земельною ділянкою належним чином врегульовані не були.

Звертаючись з даним позовом позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ст. 1212. ст. 1214 Цивільного кодексу України, на підставі яких суд першої інстанції в свою чергу задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів з даним висновком місцевого господарського суду погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником нерухомого майна, яке розміщене на земельній ділянці, право користування якою належним чином врегульоване.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 922/207/15).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-3090цс15).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі N 6-88цс13).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Вказаної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у справі № 629/4628/16-ц, в постанові від 23.05.2018 року.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Беручи до уваги правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №629/4628/16-ц, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення доводів скаржник стосовно того, що застосування до спірних правовідносин ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України є невірним.

Відповідно до п.1, ч. 2, ст. 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов'язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід'ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

Таким чином, суд першої інстанції врахував вимоги ч.1, ч.2, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та правильно застосував норми матеріального права.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта стосовно не врахування судом першої інстанції, що відповідач набув право власності на земельні ділянки 06.06.2016 року виходячи з наступного.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 256 711, 07 грн. суми неодержаного доходу від користування відповідачем земельної ділянки за адресою: в м. Сторожинець, вул. Федьковича, 25 та за адресою: м. Сторожинець, вул. Федьковича, 24 починаючи з червня 2015 року по лютий 2018 року включно.

Проте, зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме з підстав того, що відповідач набув право власності на земельні ділянки 06.06.2016 року, а тому місцевим господарським судом здійснено перерахунок розрахунку позивача та вірно встановлено, що позивач має право на нарахування вартості неодержаного доходу, починаючи з 06.06.2016 року, а саме в розмірі 245 761, 18 грн. з чим колегія суддів погоджується.

За змістом статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Розмір плати за землю визначається нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до п.274.1. ст.274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року у справі №904/2022/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року у справі №904/2022/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року у справі №904/2022/18.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №904/2022/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз