ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа№ 910/8915/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018

у справі №910/8915/18 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ»

до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»

про стягнення 216 986,45 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (надалі - ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (надалі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», відповідач) про стягнення 216 986,45 грн, з яких 118 935,37 грн основного боргу, 86 659,95 грн пені, 8 780,47 грн інфляційних втрат та 2 610,66 грн 3 % річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 420450/1юр від 14.06.2016 щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/8915/18, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.10.2018, позов задоволено повністю, стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» 118 935,37 грн заборгованості, 8 780,47 грн інфляційних втрат, 2 610,66 грн 3% річних, 86 659,95 грн пені та 3 254,80 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що на виконання умов договору позивачем у період з липня 2016 року по квітень 2017 року надано відповідачеві послуги з централізованого опалення на суму 118 935,37 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів про надання послуг; відповідач свої зобов'язання за договором щодо своєчасної та повної сплати вартості наданих послуг належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість; доказів сплати заборгованості станом на час розгляду справи відповідачем не надано, у зв'язку з чим суд визнав позовні вимоги доведеними, обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та постановити нове, яким провадження у справі закрити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач вказував на те, що суд не надав оцінки наявним в матеріалах справи актам надання послуг, які не було підписано відповідачем, у зв'язку з чим такі акти не можуть слугувати належними доказами на підтвердження наданих послуг; встановивши в оскаржуваному рішенні наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за період з липня 2016 року по квітень 2017 року у сумі 118 935 37 грн, суд не звернув увагу на те, що в наданому позивачем розрахунку ціни позову визначена заборгованість за період липень 2016 року - березень 2018 року у сумі 117 001,67 грн, таким чином, з невідомих причин, судом зменшено період заборгованості та збільшено її суму; згідно з направленими позивачем відповідачеві актами надання послуг заборгованість останнього за період з 01.06.2016 по 01.04.2018 складає 125 262,40 грн, а за період з 01.06.2016 по 01.05.2018 - 130 454,24 грн, які відповідач оплатив повністю 06.07.2018; заборгованість, яка існувала станом на 01.07.2016, погашена відповідачем 12.07.2016; звернувшись з даним позовом до суду, позивач намагається стягнути неіснуючу заборгованість.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2018 поновлено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/8915/18, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 28.01.2019, встановлено ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/8915/18.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на безпідставності доводів апелянта про відсутність у нього заборгованості з посиланням на додані ним до апеляційної скарги платіжні доручення, оскільки на момент звернення з позовом до суду у позивача була відсутня інформація про оплату суми заборгованості відповідачем; під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не надавались докази сплати заборгованості та заперечення по суті спору.

15.02.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення по справі з розрахунком фактичного споживання послуг за період з 01.07.2016 по 25.04.2018 у сумі 118 935,37 грн, а також розрахунком пені, інфляційних втрат та 3% річних. У даних поясненнях позивач зазначив про те, що розрахунок фактичного споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води ґрунтується на умовах договору, відомостях з показниками будинкового лічильника теплової енергії, нарядах на підключення/відключення будинку. При цьому, розрахунок фактичного споживання теплової енергії до 01.12.2016 складено на підставі максимального теплового навантаження, що створюється системами опалення приміщень відповідача, яке визначено умовами договору, кількістю годин надання послуг з опалення; з 01.12.2016 облік фактичного споживання теплової енергії здійснювався лічильником теплової енергії.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 та від 18.02.2019, у порядку ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/8915/18 оголошувались перерви до 18.02.2019 та 11.03.2019 відповідно.

05.03.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення по справі, в яких останній зазначив, що розрахунок фактичного споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води ґрунтується на умовах договору, відомостях з показниками будинкового лічильника теплової енергії, нарядах на підключення/відключення будинку, актах надання послуг за період з 01.07.2016 по 25.04.2018 та становить 130 454,24 грн. При цьому, виходячи з вказаної суми заборгованості позивачем також здійснено перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат. До вказаних пояснень додано акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого станом на 30.04.2018 заборгованість відповідача перед позивачем становить 130 454,24 грн, а також докази його направлення відповідачеві для підписання.

У судовому засіданні 11.03.2019 представник відповідача надав суду підписаний сторонами акт звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого за даними відповідача станом на 06.07.2018 заборгованість останнього перед позивачем відсутня. Представник позивача проти залучення вказаного акту до матеріалів справи не заперечував.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

11.03.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 14.06.2016 між ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (у тексті договору - виконавець) та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (у тексті договору - споживач) було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №420450/1юр (надалі - договір), згідно з п. 1 якого виконавець зобов'язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення до нежитлового приміщення площею 113,60 кв.м. в будинку № 18А по проспекту Гагаріна в місті Києві, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Відповідно до п. 5 договору тарифи на послуги становлять: з централізованого опалення; з будинковими без будинкових приладів обліку теплової енергії 1 212,10 (з ПДВ) грн за гігакалорію; з централізованого постачання гарячої води 64,93 грн за куб. метр.

Плата за надані послуги за наявності засобів обліку води і теплової енергії справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10 - 13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 №630 (п. 7 договору).

За умовами пункту 9 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Згідно з пунктом 10 договору послуги оплачуються готівкою або в безготівковій формі.

Відповідно до п. 31 договору, цей договір укладено на строк до 14.06.2017 і набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Дія цього договору поширюється на взаємовідносини, які виникли між сторонами до моменту його укладення відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, а саме, 01.10.2015 (п. 32 договору).

Як стверджував позивач, при зверненні з позовом до суду, ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» виконало взяті на себе зобов'язання щодо надання послуг за договором, однак, відповідачем допущено неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг за період з липня 2016 року по квітень 2017 року, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» 118 935,37 грн заборгованості, а також нарахованих на неї пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №420450/1юр від 14.06.2016 було спрямоване на отримання останнім таких послуг та одночасного обов'язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 9 договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору позивачем в період часу з липня 2016 року по квітень 2017 року надано відповідачеві послуги з централізованого опалення на суму 118 935,37 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Актів про надання послуг, однак, відповідачем допущено неналежне виконання зобов'язань за договором щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 118 935,37 грн.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обсяг наданих позивачем послуг та період часу, в який такі послуги надавалися, а також передчасного висновку про наявність у відповідача заборгованості у сумі 118 935,37 грн, з огляду на те, що такий розмір заборгованості не підтверджений належними та допустимими доказами.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, факт здійснення господарської операції з надання послуг підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (надалі - Положення №88) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог та, зокрема, обсягу наданих послуг, позивачем було додано до позовної заяви копії актів надання послуг за період з липня 2016 року по квітень 2018 року.

Разом з тим, вказані акти безпідставно прийняті судом першої інстанції як належні та допустимі докази, що підтверджують факт надання послуг позивачем відповідачеві, оскільки такі акти не були підписані зі сторони КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що встановивши в оскаржуваному рішенні наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за період з липня 2016 року по квітень 2017 року у сумі 118 935 37 грн, суд не звернув увагу на те, що в наданому позивачем розрахунку ціни позову визначена заборгованість за період липень 2016 року - березень 2018 року у сумі 117 001,67 грн.

При цьому, згідно з вказаними актами надання послуг позивачем відповідачеві було надано послуг за період з 01.06.2016 по 01.04.2018 на суму 125 262,40 грн, а за період з 01.06.2016 по 01.05.2018 на суму 130 454,24 грн.

Також колегія суддів звертає увагу, що під час апеляційного провадження у справі позивачем надавались суперечливі пояснення щодо розрахунку фактичного споживання послуг за період з 01.07.2016 по 25.04.2018, відповідно до яких спочатку позивачем підтримувалась позиція, викладена в позовній заяві щодо того, що за вказаний період ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» надало КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» послуг на загальну суму 118 935 37 грн, а в подальшому, врахувавши дані, що містяться в актах надання послуг, позивач зазначив про надання ним послуг відповідачеві на загальну суму 130 454,24 грн, у зв'язку з чим змінив також розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що вказана зміна розрахунку обсягу фактично наданих послуг та відповідно розміру заборгованості відповідача зумовлена тим, що представником ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» при поданні позовної заяви було неправильно здійснено розрахунок позовних вимог.

Водночас, колегією суддів враховано, що відповідно до наданого суду апеляційної інстанції підписаного сторонами акта звірки взаємних розрахунків заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.04.2018 становила 130 454,24 грн, а станом на 06.07.2018 (дата звернення позивача з позовом до суду), з урахуванням здійсненої відповідачем оплати, заборгованість останнього перед позивачем була відсутня.

Разом з тим, станом на час прийняття оскаржуваного рішення, матеріали справи не містили належних та допустимих доказів, зокрема, первинних документів на підтвердження обсягу та вартості наданих позивачем відповідачеві послуг, ані за період з липня 2016 року по квітень 2017 року на суму 118 935,37 грн, як вказано позивачем у позовній заяві та встановлено судом в оскаржуваному рішенні, ані за період з липня 2016 року по квітень 2018 року на суму 130 454,24 грн, як про це зазначили позивач у додаткових поясненнях суду апеляційної інстанції та відповідач в апеляційній скарзі, а також відображено у вищевказаному акті звірки взаємних розрахунків.

З доданих до позовної заяви зведених відомостей та нарядів на підключення/відключення будинку, за відсутності обґрунтованого розрахунку суд позбавлений можливості встановити фактичний обсяг та вартість наданих позивачем відповідачеві послуг.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на додані до апеляційної скарги копії підписаних ним актів надання послуг, а також платіжні доручення про сплату заборгованості, виходячи з наступного.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

В апеляційній скарзі скаржник зазначив про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без виклику сторін, а надати заперечення проти позову та відповідні докази відповідач не мав можливості, оскільки не отримував копії позовної заяви.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що до позовної заяви позивачем були додані докази направлення на юридичну адресу відповідача копії позовної заяви з додатками (а.с. 119-120).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на юридичну адресу відповідача була направлена ухвала Господарського суду м. Києва про відкриття провадження у справі №910/8915/18 від 16.07.2018, яка була вручена уповноваженому представнику відповідача 19.07.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 4).

Згідно з п. 11 ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.

Таким чином, відповідач, належним чином повідомлений про наявність судового розгляду даної справи, у разі неотримання ним позовної заяви не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи та подати у встановлений судом строк відзив на позовну заяву.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 -IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В даному контексті слід враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З наведеного вбачається, що відповідач на власний розсуд не скористався своїми процесуальними правами, зокрема, правом ознайомитися з матеріалами справи, надати свої заперечення проти позову та відповідні докази.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про неповажність причин неподання суду першої інстанції відзиву на позовну заяву та доказів, доданих до апеляційної скарги, у зв'язку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття у справу таких доказів як додаткових.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Враховуючи викладені обставини справи та вимоги законодавства, з огляду на те, що позивач не надав під час розгляду справи судом першої інстанції належних та достатніх доказів на підтвердження обсягу наданих позивачем послуг та відповідно факту наявності заборгованості відповідача з їх оплати, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем порушення відповідачем його прав, за захистом яких він звернувся до суду, та про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 118 935,37 грн основного боргу за надані послуги.

З матеріалів справи вбачається, що крім основної суми заборгованості позивач просив стягнути з відповідача 86 659,95 грн пені, 8 780,47 грн інфляційних втрат та 2 610,66 грн 3 % річних.

Проте, вказані позовні вимоги не можуть бути задоволеними, оскільки виникнення у сторони права на їх стягнення є правовим наслідком порушення зобов'язання, факт наявності якого позивачем належними та допустимими доказами станом на час розгляду справи судом першої інстанції не доведений.

При цьому, доводи апелянта про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на сплату відповідачем заборгованості у повному обсязі, колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що, як було зазначено вище, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття доданих до апеляційної скарги копій документів, у тому числі платіжних доручень про сплату заборгованості.

Водночас, колегія суддів зазначає, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, а також у додаткових поясненнях, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

З огляду на викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про стягнення 216 986,45 грн заборгованості за договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 420450/1юр від 14.06.2016.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи у зв'язку з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» підлягає задоволенню частково, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/8915/18 - скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, а також враховуючи, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій обох сторін, судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на сторони у рівних частинах.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/8915/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/8915/18 скасувати.

3. Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про стягнення 216 986,45 грн відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 28, офіс 20, ідентифікаційний код 37739041) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» (02002, м. Київ, вул. Челябінська, буд. 9-Г, ідентифікаційний код 39606435) 2 441 (дві тисячі чотириста сорок одну) грн 10 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/8915/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 13.03.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук