ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2019 р. Справа№ 910/15865/14

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 06.03.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.12.2017 (повний текст підписано 10.01.2018)

у справі №910/15865/14 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД"

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД"

2)Публічного акціонерного товариства

"Комерційний банк "Земельний капітал"

про стягнення 756 426, 80 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" (надалі - позивач) у липні 2014 року звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" (надалі - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал" (надалі - відповідач 2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді - Карбон" (надалі - відповідач 3) про стягнення 756 426, 80 грн

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказував на неправомірне володіння та користування відповідачами нежилими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 147 кв.м. та 3 000 кв.м. у будівлі за адресою: АДРЕСА_1. З урахуванням наведеного, позивач просив на підставі ст. 1214 ЦК України стягнути з відповідачів відшкодування доходів, які останні могли отримати за розрахунками позивача у розмірі 756 479, 19 грн за період 2012 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017, провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача 3 припинено. Позовні вимоги до відповідача 1 задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача 1 на користь позивача заборгованість в сумі 26 639, 16 грн, 532, 79 грн витрат по сплаті судового збору, 34, 64 грн витрат по оплаті судової експертизи, в задоволенні решти вимог до відповідача 1 відмовлено повністю. Позовні вимоги до відповідача 2 задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача 2 на користь позивача заборгованість в сумі 720 500, 00 грн, 14 410, 00 грн витрат по сплаті судового збору, 9 372, 60 грн витрат по оплаті судової експертизи.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016 у справі №910/15865/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 припинено провадження у справі №910/15865/14 в частині позовних вимог позивача до відповідача 3.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення визнав вимоги позивача до відповідачів про стягнення відшкодування доходів, які останні могли одержати як з безпідставно набуте майно необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено правове обґрунтування заявлених позовних вимог з посиланням на норми чинного законодавства України для можливості захисту його порушеного або невизнаного права відповідно до визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГКУкраїни способів захисту.

Зокрема місцевий господарський суд зазначив про те, що судовий розгляд здійснюється щодо конкретного предмету і підстави позову, і рішення має містити висновок, який не залежить від настання або ненастання якихось обставин, та не може бути альтернативним, у зв'язку з чим неможливо визначити, яку вимогу по суті пред'явив позивач і, відповідно, застосувати належні норми діючого законодавства.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, скаржник (Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД") звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначив, зокрема про те, що місцевий господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи чим порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2018, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом 10 днів з моменту отримання даної ухвали.

28.02.2018 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, в додатках якої міститься оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 20 492,80 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" та призначено справу до розгляду на 28.03.2018.

23.03.2018 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

27.03.2018 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли:

- пояснення до апеляційної скарги;

- заява про зупинення апеляційного провадження до розгляду заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі №910/15865/14 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду України.

В судовому засіданні 28.03.2018 оголошено перерву до 18.04.2018.

06.04.2018 через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 18.04.2018 оголошено перерву до 16.05.2018.

16.05.2018 через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшов лист від 10.05.2018 №21-12/546 про термінове надсилання справи №910/15865/14 для розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" про перегляд Верховним Судом постанови Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у даній справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 провадження у справі №910/15865/14 зупинено до закінчення перегляду Верховним Судом постанови Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі №910/15865/14 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД".

30.05.2018 супровідним листом №09-19.1/2171/18 матеріали справи №910/15865/14 направлено до Касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.07.2018 у справі №910/15865/14 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 26.07.2017 - відмовлено.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Згідно п. 8 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

25.06.2018 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд, ідентифікаційний код 42262953.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

На виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 20.09.2018 №475, за актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018 жетон по справі №910/15865/14 передано до Північного апеляційного господарського суду.

19.12.2018 справа №910/15865/14 у дев'яти томах надійшла до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 до провадження визначеним складом колегії суддів, поновлено апеляційне провадження у даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.02.2019.

07.02.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 2017 у справі №910/15865/14 оголошено перерву до 04.03.2019.

У відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 04.03.2019 оголошено протокольно про перерву до 06.03.2018.

В судове засідання 06.03.2019 з'явилися представники позивача (скаржника), відповідача 1.

Відповідач 2 в судове засідання 06.03.2019 представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 06.03.2019 представник позивача (скаржника) підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 06.03.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судовому засіданні 06.03.2019 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі №31/543 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді - Карбон", Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" про повернення майна та відшкодування завданих збитків, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2012, позов задоволено, зокрема: зобов'язано ТОВ "Денді - Карбон" повернути ТОВ "Карбон ЛТД" 147 кв.м. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв.м, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв.м. та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій; зобов'язано ТОВ "Денді - Карбон" та ТОВ "Констеб ЛТД" не чинити перешкод ТОВ "Карбон ЛТД" щодо спільного користування сходовою частиною, що виходить до 9-го поверху та вхідних тамбурів загальною площею 197,8 кв.м.

Цим же рішенням встановлено факт права власності позивача на 147 кв.м нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв.м, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв. м. та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2013 у справі №910/9004/13 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ "Денді - Карбон", визнано розмір вимог ініціюючого кредитора - ТОВ "Карбон ЛТД", який подав заяву про порушення справи про банкрутство на загальну суму 452 160, 26 грн та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі №18/492-40/110-61/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011, за позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27.08.2005 та визнання права власності на нерухоме майно, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ "Карбон ЛТД" про переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності вирішено, зокрема: перевести на ТОВ "Карбон ЛТД" права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.05.2005, що був укладений між ТОВ "Денді - Карбон" та ТОВ "Констеб ЛТД"; визнати право власності ТОВ "Карбон ЛТД" на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1.

25.02.2011 між ТОВ "Денді - Карбон" (іпотекодавець) та ПАТ "КБ "Земельний капітал" (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №005-2011-1-1, який 25.02.2011 був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим №3128, відповідно до якого ТОВ "Денді - Карбон" передав ПАТ "КБ "Земельний капітал" спірні нежитлові приміщення в іпотеку.

Між ТОВ "Денді - Карбон" та ПАТ "КБ "Земельний капітал" укладено угоду про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2011 посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О., відповідно до якої ТОВ "Денді - Карбон" передав у власність ПАТ "КБ "Земельний капітал" спірні приміщення в рахунок виконання вимог за кредитним договором.

Між ПАТ "КБ "Земельний капітал" та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу від 29.08.2011, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим №10606, відповідно до якого ПАТ "КБ "Земельний капітал" продав спірні нежитлові приміщення ОСОБА_2

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу від 05.10.2011, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим №11254, відповідно до якого ОСОБА_2 продав спірні нежитлові приміщення ОСОБА_4

Між ОСОБА_4 та відповідачем 2 укладено кредитний договір від 05.10.2011 №128-2011, відповідно до якого ПАТ "КБ "Земельний капітал" надав ОСОБА_4 кредит в сумі 1 530 000, 00 грн зі строком повернення до 04.10.2026.

Між ОСОБА_4 та ПАТ "КБ "Земельний капітал" укладено іпотечний договір від 05.10.2011 №128-2011-1-1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим №11256, відповідно до якого ОСОБА_4 передав ПАТ "КБ "Земельний капітал" спірні нежитлові приміщення в іпотеку.

Між ОСОБА_4 та ПАТ "КБ "Земельний капітал" укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим №12152 відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ПАТ "КБ "Земельний капітал" спірні приміщення вартістю 65 874 791, 00 грн в рахунок виконання вимог за кредитним договором.

Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за ПАТ "КБ "Земельний капітал" зареєстроване право власності на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3.000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору від 07.11.2011 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим №12152.

В свою чергу, за позивачем в судовому порядку визнано право власності на спірні приміщення 08.11.2011 (дата набрання законної сили рішенням у справі №18/492-40/110-61/20).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі №5011-62/1814-2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2012, за позовом позивача до ТОВ "Денді - Карбон", ТОВ "Констеб ЛТД" та ПАТ "КБ "Земельний капітал" про визнання договорів недійсними позовні вимоги задоволені повністю, а саме: визнано недійсною додаткову угоду від 01.02.2011 про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 27.08.2005, яка укладена між ТОВ "Денді - Карбон" та ТОВ "Констеб ЛТД"; визнано недійсним іпотечний договір №005-2011-1-1 від 25.02.2011, укладений між ТОВ "Денді - Карбон" та ПАТ "КБ "Земельний капітал", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 25.02.2011 за реєстровим номером №3128; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2011, укладений між ТОВ "Денді - Карбон" та ПАТ "КБ "Земельний капітал", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 10.06.2011 за реєстровим номером №8426.

Також рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 за позовом ТОВ "Карбон ЛТД" до ПАТ "КБ "Земельний капітал", ТОВ "Констеб ЛТД", ТОВ "Денді - Карбон" про витребування нежилих приміщень з незаконного володіння, визнання недійсним договору оренди нежилих приміщень, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2013 позовні вимоги було задоволено, витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1, з незаконного володіння відповідача-2, а саме: вилучено нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1, у відповідача 2 та передано вказане нежиле приміщення позивачу.

21.03.2014 позивачем подано документи до державної реєстраційної служби з метою проведення державної реєстрації права власності на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1.

Однак, 02.04.2014 державним реєстратором прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та обтяжень №12105571 на підставі статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у зв'язку із накладенням арешту на вказане майно.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2013 накладено арешт на нерухоме майно: нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстроване за відповідачем 2.

В результаті неправомірного володіння та користування відповідачами 1, 2 нежилими приміщеннями, а саме: користування відповідачем 2 нежилими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 в період з 19.07.2012 по 12.09.2012 (55 днів); користування відповідачем 1 нежилими приміщеннями 147 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв.м, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв.м та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій в період з 07.02.2012 по 30.03.2012 (52 дні), позивач на підставі статей 391 та 1214 ЦК України звернувся до суду з вимогами до відповідача 1 та відповідача 2 про відшкодування доходу, який останні отримали чи могли отримати, а саме: з Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" в розмірі 35 926, 80 грн як з безпідставно набутого майна за період з 07.02.2012 по 30.03.2012, та з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал" в розмірі 720 500, 00 грн як з безпідставно набутого майна за період з 19.07.2012 по 12.09.2012.

У відповідності до п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

При розгляді даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач при звернення з позовними вимогами обґрунтував їх посиланням на норми ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, стверджуючи, що спір між сторонами судового процесу виник в результаті неправомірного володіння та користування відповідачами нежилими приміщеннями, а саме: користування відповідачем 2 нежилими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3 000 кв. м. у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 в період з 19.07.2012 по 12.09.2012 (55 днів); користування відповідачем 1 нежилими приміщеннями 147 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 в секції 3 та 4 в період з 07.02.2012 по 30.03.2012 (52 дні), у зв'язку з чим позивач вимагає у відповідачів відшкодування доходу, які останні отримали чи могли отримати.

Виходячи з наведеного, предметом спору у даній справі є вимога відшкодування доходів у сумі 720 500, 00 грн з відповідачів, які позивач обґрунтовує як суму неотриманої ним орендної плати за використання належного йому відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 по справі №5011-74/12502-2012 нерухомого майна, внаслідок чого останній був позбавлений можливості здавати спірне нерухоме майно в оренду іншим особам. Позивачем не отримано дохід від здачі спірного нерухомого майна в оренду, чим завдано збитки у виді неодержаної орендної плати, які за змістом статті 22 ЦК та статті 225 ГК є упущеною вигодою.

Упущеною вигодою відповідно до статті 22 ЦК України, ч. 2 ст. 224, ст. 225 ГК України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів вважає за необхідне встановити обставини неправомірного володіння та користування відповідачами нежилими приміщеннями у спірний період 2012 року, встановити підстави виникнення права власності у позивача на нерухоме майно та відповідно правомірність підстав заявлених до стягнення позивачем сум.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом апеляційної інстанції, що підставою, яка унеможливила своєчасну передачу відповідачем 2 спірного майна позивачу був факт накладення арешту на це майно та неможливість ним розпоряджатися, не порушуючи рішення суду про арешт майна, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2012 по справі №2/422/2012 про забезпечення позову на спірне нерухоме майно було накладено арешт, який скасовано відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2012 по справі №2/422/2012 про скасування заходів забезпечення позову. Зазначене свідчить, що позивач намагається стягнути відшкодування доходів на спірне нерухоме майно, на яке в період з січня по грудень 2012 року було накладено арешт.

Крім того, слід зазначити, що в жовтні 2013 року Верховним Судом України узагальнено практику застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних прав, у грудні 2013 року у виданні "Вісник Верховного Суду України" опубліковано "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" (надалі - практика ВСУ ).

Відповідно до вказаної практики "за нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючи юридичні факти, або правовідносини.

Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності належать:

- набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об'єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України);

- набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у т. ч. в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч. 2 ст. 189, статті 332, 333 ЦК України);

- визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК України);

- набуття права власності на скарб, бездоглядну домашню тварину, знахідку або інше безхазяйне майно, у т. ч. на майно, від якого відмовився або на яке втратив право попередній власник (статті 335- 338, 340, 341,343 ЦК України);

- набуття права власності на майно добросовісним набувачем від неуповноваженого відчужувача у разі відмови власнику в задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК України);

- набуття права власності за набувальною давністю на окремі об'єкти (ст. 344 ЦК України).

До похідних способів належить набуття цього права:

- на підставі правочинів (ст. 334 ЦК України);

- у порядку спадкування після смерті громадянина (ст. 1216 ЦК України);

- у порядку правонаступництва при реорганізації юридичної особи (ч. 2 ст. 104, статті 107, 109 ЦК України);

- у випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності (ст. 345 ЦК України).

Похідними способами набуття права власності зазвичай є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб чи публічно-правових утворень.

Загальною ознакою похідного способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід права власності від одних осіб до інших. Таким чином підстава набуття права власності в одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності в інших осіб і навпаки.

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів".

З огляду на зазначене, вирішальне значення має момент набуття права власності.

Згідно з практикою ВСУ на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об'єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченного нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов'язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції Закону України від 11.02.2010 №1878-VІ "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України") права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01.01.2013 зазначеним законом скасована.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13)".

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі №18/492-40/110-61/20, яке набрало законної сили 08.11.2011 ухвалено:

"1. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" відмовити повністю.

2. Позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" задовольнити повністю.

3. Перевести на Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" (01133 АДРЕСА_1, ) права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.05.2005, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД".

4. Визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" (01133 АДРЕСА_1, код 15 ) на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді- Карбон" (01133 АДРЕСА_1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" (01133 АДРЕСА_1, ) витрати на оплату державного мита у сумі 7 161 (сім тисяч сто шістдесят одна) грн. 09 коп., витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 236 (двісті тридцять шість) грн. 00 коп.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили, рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.".

Слід звернути увагу, що відповідач 2 не був залучений до розгляду спору, у зв'язку з чим немає підстав вважати про обізнаність останнього з висновком у рішенні вказаної вище справи.

Таким чином позивач не являвся власником нежилих приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, в період, за який вимагає стягнення коштів з відповідачів за спірний період, оскільки право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зареєстрував право власності на спірні приміщення відповідно до вимог ст. 182 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів пункту 9 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є однією з підстав для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Таким чином, держава забезпечила виконання судових рішень, які виносяться судами при встановленні факту виникнення, обмеження, зміни, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, яка відбувається на підставах та у порядку, передбачених статтею 22 Цивільного кодексу України.

У відповідності до норм статті 390 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Цивільний кодексу України виходить не лише з неправомірності підстав заволодіння недобросовісним набувачем річчю, що саме по собі має призводити до негативних наслідків для нього, а й з такої важливої засади цивільно-правового регулювання, як компенсаційність.

Якщо віндикація неможлива, тому що річ власника знищено або з інших причин її не можна повернути, незаконний володілець має відшкодувати завдану власнику шкоду за правилами глави 82 ЦК України або провести розрахунки на підставі статті 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають права витребувати в набувача це майно.

Крім того, вираз про доходи, які особа мала одержати, слід розуміти аналогічним чином, як і визначення розміру упущеної вигоди (складової збитків, яка не є абстрактною). Розмір доходів, які підлягають стягненню вираховується виходячи з доведеності розміру звичайних доходів, які особа здобула за весь час володіння, як недобросовісний набувач, а від добросовісного набувача з того часу, коли він дізнався або повинен був дізнатися про неправомірність свого володіння.

Отже враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення відшкодування доходів, які відповідачі могли одержати як з безпідставно набутого майна необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено правове обґрунтування заявлених позовних вимог з посиланням на норми чинного законодавства України для можливості захисту його порушеного або невизнаного права відповідно до визначених статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України способів захисту, оскільки судовий розгляд здійснюється щодо конкретного предмету і підстави позову, і рішення має містити висновок, який не залежить від настання або ненастання якихось обставин, та не може бути альтернативним, у зв'язку з чим неможливо визначити, яку вимогу по суті пред'явив позивач і, відповідно, застосувати належні норми діючого законодавства.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2017 у справі №910/15865/14 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД".

4. Матеріали справи №910/15865/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.А. Пашкіна