ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"22" лютого 2019 р. м. Ужгород Справа № 907/475/17
22.02.2019р. господарським судом Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г., суддів Пригара Л.І. та Ремецькі О.Ф. у даній справі прийнято рішення, яким:
1.1) позов Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області, м. Тячів Закарпатської області заявлений в інтересах держави в особі Тячівської міської ради та ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області задоволено частково:
1.2) позов публічного акціонерного товариства "Комерційний інвестиційний банк", м. Ужгород задоволено:
- частково припинено право постійного користування земельною ділянкою КСГП "Руськополівське" на земельну ділянку площею 1487,9 га;
У задоволенні вимог щодо повернення вказаної земельної ділянки в землі запасу Тячівської міської ради відмовлено.
1.3) позов фермерського господарства "Продукти Карпат", с. Руське Поле Закарпатської області задоволено:
Дана справа розглядалася господарським судом Закарпатської області колегіально у складі трьох суддів, рішення суду у справі від 22.02.2019р. прийнято більшістю голосів суддів.
За приписами ст. 34 ГПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Вказане рішення суду від 22.02.19 ухвалено суддею Ушак І.Г. з окремою думкою, яка полягає в наступному.
Такі висновки суду ввакжаю помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи з огляду на таке.
У ході судового розгляду встановлено та не спростовано ніким з учасників процесу, що КСП «Руськополівське» утворено як підприємство недержавної форми власності в результаті реорганізації радгосп-заводу "Руськополівський» та приватизації його правонаступника - державного підприємства «Руськополівське», і є, у свою чергу, правонаступником зазначених юридичних осіб.
За приписами ст.ст. 80, 81 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку; юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді; юридична особа може бути створена шляхом об'єднання осіб та (або) майна. Відповідно до ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Ст. 108 ЦК України встановлено, що перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми; у разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.
За фактичних обставин справи та з огляду на наведені приписи цивільного законодавства до КСП Руськополівське як правонаступника зазначених юридичних осіб перейшло, в тому числі, право постійного користування землею площею 1487,9 га на підставі державного акту. Тобто, КСП Руськополівське як правонаступник набуло право постійного користування земельною ділянкою, яке виникло у його попередника згідно із законодавством, чинним на момент виникнення такого права в останнього.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.05 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) встановлено, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону і ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що стосовно права постійного користування земельними ділянками, яке в даній справі належить відповідачеві - КСП Руськополівське - діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Конституційний Суд України констатував, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб, та визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином, суд конституційної юрисдикції встановив, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов'язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.

Отже, з огляду на наведене, хибним є висновок суду у даній справі про те, що на відповідача як на підприємство недержавної форми власності не поширюється дія статті 92 ЗК України щодо права постійного користування земельною ділянкою державної або комунальної власності без встановлення строку, яким, разом з посиланням на відсутність звернення КСП Руськополівське до уповноважених органів з заявами про переоформлення права на землю, обґрунтовано підставність задоволення позову прокурора про припинення права користування землею та визнання недійсним державного акту.

При цьому, прокурором не зазначено ні права та інтереси держави, на захист яких подано позов, ні зміст порушень відповідачем прав та інтересів держави, що є самостійною підставою відмови у позові .

Щодо позовних вимог третіх осіб у справі із самостійними вимогами на предмет спору, то такі також не підлягають задоволенню у даній справі, виходячи з наступного.

Як встановлено наведеним вище рішенням Конституційного Суду України від 22.09.05 право постійного користування землею є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством.

Статтею 412 Цивільного кодексу України (ЦКУ) встановлено вичерпний перелік підстав, за яких право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється.

Так, згідно наведеної норми право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 141 Земельного кодексу України (ЗКУ) визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою, якими є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Саме цими підставами - набуттям права власності на будівлі та споруди - обґрунтовані вимоги третіх осіб у даній справі.

Разом з тим, юридичні особи, якими є позивачі у даній справі, набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб у визначеному законом порядку.

Приписами ст. 116 ЗКУ визначено, що громадяни юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Приписами ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 6 ст. 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Статтею 123 ЗКУ встановлено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, відповідно до якого таке надання здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Статтею 149 ЗКУ визначено порядок вилучення земельних ділянок, згідно з частинами першою - третьою якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Отже наведеними приписами цивільного та земельного законодавства врегульовано процедуру одержання юридичними особами у власність та/або у користування земель у зв'язку, в тому числі, з придбанням розташованих на таких землях об'єктів нерухомості, чим обґрунтовують у даній справі свої вимоги треті особи із самостійними вимогами.

Разом з тим, треті особи у справі не довели, що ними вживалися зазначені вище заходи для оформлення земельних ділянок у зв'язку з придбанням об'єктів нерухомості (фермерське господарство до того ж придбало не об'єкти нерухомості, а частину (28/100) майнового комплексу), а саме: вони не зверталися до уповноважених за законом органів, не визначали розмір земельної ділянки, необхідної для розміщення та обслуговування придбаних об'єктів нерухомості, не погоджували питання вилучення земель із землекористувачем - відповідачем у справі.

Отже, треті особи у справі із самостійними вимогами не довели жодним чином наявності своїх прав на землю у розумінні наведених норм, порушення їх прав відповідачем, а відтак - необхідності їх захисту судом у визначений ними спосіб - скасування державного акту та припинення відповідачеві права користування землею. За таких обставин відсутні законні підстави для задоволення їх вимог до відповідача про припинення права користування землею (без звернення зацікавлених осіб, без обґрунтування розмірів необхідної земельної ділянки, без затвердження проекту землеустрою).

До того ж, припинення за позовом прокурора та ПАТ «Комінвестбанк» права відповідача на користування всією (1487,9 га) наданою йому за державним актом землею, а за позовом фермерського господарства "Продукти Карпат" - на 416 га, не обґрунтовано ніяким чином з огляду на придбання зазначеними суб'єктами лише окремих об'єктів нерухомості відповідача.

У всякому разі вимоги набувачів нерухомості на земельні ділянки, необхідні для розміщення та обслуговування такої нерухомості, не підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним державного акту, його скасуванням та припиненням відповідачу його права користування на всю земельну ділянку або на її частини, розміри якої довільно зазначені позивачами. У позові належало відмовити повністю.

Вважаю, що з ухваленням рішення у даній справі, неправомірно припинено право користування відповідачем землею, щодо якого діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України, безпідставно визнано недійсним та скасовано державний акт, разом з тим, з ухваленням рішення не захищено і права третіх осіб, оскільки вони як власники придбаних об'єктів нерухомості не здобули право на земельні ділянки, на яких такі об'єкти розташовані, що було метою їх позову, адже їм все одно доведеться звертатися до уповноважених органів за оформленням права на землю у встановленому порядку.

Повний текст окремої думки складено 12.03.19

Суддя Ушак І.Г.