ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р. Справа№ 910/9432/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Ремторгустаткування»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.09.2018 (повний текст рішення складено 19.09.2018)

у справі № 910/9432/18 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Дочірнього підприємства «Київгазенерджи»

до Приватного акціонерного товариства «Ремторгустаткування»

про стягнення 97 093, 30 грн.

В С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство «Київгазенерджи» (далі - ДП «Київгазенерджи», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Ремторгустаткування» (далі - ПрАТ «Ремторгустаткування, відповідач) про стягнення 97 093,30 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором №222145/Е постачання природного газу (для споживачів, що не є побутовими) від 30.12.2016 щодо повної та своєчасної оплати поставленого газу, відтак просило стягнути з відповідача 66 873,97 грн. заборгованості, а також 6 042,48 грн. пені, 4 788,51 грн. 3% річних та 19 388,34 грн. інфляційних втрат.

30.07.2018 до Господарського суду міста Києва від ПрАТ «Ремторгустаткування» надійшов лист, в якому відповідач вказав на відсутність у нього заборгованості за Договором №222145/Е від 30.12.2016, до якого долучив платіжні доручення на підтвердження сплати ним заборгованості позивачу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі № 910/9432/18 позовні вимоги задоволено частково. Припинено провадження в частині позовних вимог про стягнення з ПрАТ «Ремторгустаткування» суми основного боргу у розмірі 50 000, 31 грн. Стягнуто з ПрАТ «Ремторгустаткування» на користь ДП «Київгазенерджи» пеню в розмірі 5 640, 08 грн., 3 % річних в розмірі 4 752, 35 грн., інфляційні втрати в розмірі 17 785, 07 грн. та судовий збір в розмірі 965,04 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Повернуто ДП «Київгазенерджи» з Державного бюджету України 453, 69 грн. судового збору, сплаченого платіжним дорученням №1398 від 12.07.2018.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПрАТ «Ремторгустаткування» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати частково - щодо стягнення пені в розмірі 5 640, 08 грн., 3 % річних в розмірі 4 752, 35 грн., інфляційних втрат в розмірі 17 785, 07 грн. В решті рішення залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що сторони домовились про реструктуризацію боргу, відповідно нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправомірним.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема зазначив, що заявивши до стягнення суми пені, 3% річних, інфляційних витрат позивач скористався своїм, передбаченим ст. ст. 549, 625 ЦК України правом, в свою чергу відповідач не надав жодних доказів щодо досягнення сторонами домовленості про реструктуризація боргу або на підтвердження належного (вчасного) виконання ним своїх грошових зобов'язань за договором.

В судове засідання апеляційної інстанції 12.03.2019 з'явився представник відповідача, представник позивача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат скасувати, в решті - залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 30.12.2016 між ДП «Київгазенерджи» (позивачем, постачальником за договором) та ПрАТ «Ремторгустаткування» (відповідачем, споживачем за договором) укладено Договір постачання природного газу (для споживачів, що не є побутовими) №222145Е (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність споживачу в 2017 році природний газ в об'ємах і в порядку, передбачених Договором, а споживач зобов'язався прийняти та своєчасно оплатити постачальнику вартість газу в розмірах, строки та в порядку, що передбачені Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору річний плановий обсяг постачання газу становить 27 тис.куб.м., з яких в січні 2017 - 12 тис.куб.м., в лютому 2017 - 5 тис.куб.м., в березні 2017 - 5 тис.куб.м., в грудні 2017 року - 5 тис.куб.м.

Положеннями п. 2.7 Договору сторони погодили, що фактичний об'єм поставленого у розрахунковому періоді газу, що підлягає оплаті споживачем, підтверджується підписаним між постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу, що складається на підставі даних оператора ГРМ та комерційних вузлів обліку газу.

Акт приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником (п. 2.8 Договору).

За змістом п. 4.1 Договору розрахунки за поставлений споживачу газ здійснюються останнім за ціною 7 881,1333 грн., крім того ПДВ 20%, разом з ПДВ 20% - 9 457,36 грн. за 1000 куб.м.

Визначена на основі ціни, встановленої п. 4.1 Договору, вартість газу за розрахунковий період буде застосовуватися сторонами при складанні актів приймання-передачі газу та при розрахунках споживача за поставлений газ за умовами Договору (п. 4.3 Договору).

Розрахунковий період за Договором згідно п. 4.4 становить один місяць - з 7.00 год. першого дня місяця до 7.00 год. першого дня наступного місяця.

Відповідно до п. 4.5 Договору місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу на загальний об'єм поставленого у розрахунковому періоді газу, що визначений згідно з розділом 2 цього Договору. Загальна сума вартості газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Оплата вартості планового об'єму поставки газу здійснюється споживачем згідно п. 4.6.1 Договору до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки на умовах 100% попередньої оплати планового об'єму постачання газу, визначеного п. 1.2 Договору.

За змістом п. 4.6.3 Договору у випадку недоплати вартості газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до п. 6.2.2 Договору у разі порушення споживачем строків оплати споживач сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період,за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Договір згідно п. 10.1 набирає чинності з дати його підписання, діє в частині постачання газу з 01.01.2017 до 31.12.2017, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення.

Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодної із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов. При цьому, сторони мають внести зміни до п. 1.2 Договору щодо планових обсягів постачання газу на продовжений строк (п. 10.2 Договору).

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджував, що ним на виконання своїх зобов'язань за Договором було поставлено відповідачу у період з січня 2017 по березень 2018 природній газ загальною вартістю 663 958,90 грн.

З наявних актів від 31.01.2017, від 28.02.2017, від 31.03.2017, від 31.12.2017, від 31.01.2018, від 28.02.2018, від 31.03.2018, підписаних представниками сторін та скріплених їх печатками, вбачається, що позивачем поставлено відповідачу в січні 2017 року 15 025 куб.м. природного газу загальною вартістю 142 096,84 грн.; в лютому 2017 року - 10 605 куб.м. природного газу, загальною вартістю 119 013,05 грн.; в грудні 2017 року 54 куб.м. природного газу загальною вартістю 581,70 грн.; в січні 2018 року - 6 262 куб.м. природного газу загальною вартістю 71 073,44 грн.; в лютому 2018 року 7 700 куб.м. природного газу загальною вартістю 82 746,20 грн.; в березні 2018 року 7 031 куб.м. природного газу загальною вартістю 66 873,67 грн., а також в березні 2017 року позивачем було надано відповідачу послуги з розподілу 64 куб.м. природного газу загальною вартістю 16,27 грн.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.6.1 Договору оплата вартості планового об'єму поставки газу здійснюється споживачем до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки на умовах 100% попередньої оплати планового об'єму постачання газу, визначеного п. 1.2 Договору.

За змістом п. 4.6.3 Договору у випадку недоплати вартості газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Таким чином, відповідач повинен був здійснювати остаточний розрахунок за спожитий природний газ не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем споживання газу (розрахунковий місяць).

Разом з цим, за твердженнями позивача, заборгованість в розмірі 66 873,67 грн. у відповідача виникла з оплати за спожитий газ в березні 2018 року, а в розмірі 0,30 грн. за газ, спожитий у попередньому розрахунковому періоді. При цьому, заборгованість за спожитий у березні 2018 року природний газ в розмірі 66 873,67 грн. повинна була бути сплачена відповідачем не пізніше 10.04.2018.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази належного (вчасного) виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за Договором.

Як вище згадувалось, 30.07.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли платіжні доручення, згідно яких 18.06.2018 відповідач сплатив позивачу кошти в розмірі 16 873,66 грн. згідно платіжного доручення №1057 (призначення платежу - за газ за березень 2018 року відповідно до Договору); 24.07.2018 - кошти в розмірі 35 000,00 грн. згідно платіжного доручення №14 (призначення платежу - за газ за березень 2018 року відповідно до Договору); 24.07.2018 - кошти в розмірі 15 000,31 грн. згідно платіжного доручення №13 (призначення платежу - за газ за березень 2018 року відповідно до Договором), що разом становить 66 873,97 грн.

Оскільки частина заборгованості в розмірі 16 873,66 грн. сплачена відповідачем згідно платіжного доручення №1057 від 18.06.2018, тобто до звернення позивача до суду з даним позовом, відтак предмет спору в цій частині заборгованості був відсутнім до відкриття провадження у справі №910/9432/18 й в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з цим, інша частина заборгованості в розмірі 50 000,31 грн. з оплати за природній газ сплачена відповідачем після звернення позивача до суду з відповідним позовом та відкриття провадження у справі, тобто, предмет спору в частині вимог про стягнення 50 000,31 грн. існував на момент звернення позивача до суду та припинився в процесі розгляду справи, відтак провадження у даній справі щодо розгляду вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 50 000,31 грн. підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмета спору.

Помилкове зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного рішення про припинення провадження в частині стягнення 50 000,31 грн. не може бути підставою для скасування цілком законного та обґрунтованого рішення в цій частині.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 6 042,48 грн. пені, 4 788,51 грн. 3% річних та 19 388,34 грн інфляційних втрат.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Положеннями п. 6.2.2 Договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати, споживач сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

Як встановлено судом, нарахування пені в розмірі 6 042,48 грн. здійснено позивачем за прострочення оплати вартості спожитого у березні 2018 природного газу за період з 11.04.2018 по 17.07.2018, тобто нараховану згідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

При цьому, у наданих позивачем розрахунках пені. 3% річних та інфляційних втрат не враховано здійснену відповідачем 18.06.2018 часткову оплату основної заборгованості в сумі 16 873,66 грн.

Здійснивши власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат (з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати основної заборгованості в сумі 16 873,66 грн.), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 5 640,08 грн. пені, 4 752,35 грн. 3% річних та 17 785,07 грн. інфляційних втрат, відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Твердження апелянта про те, що сторони домовились про реструктуризацію боргу, відповідно нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправомірним, не заслуговують на увагу як безпідставні на необґрунтовані, адже відповідачем жодними та належними доказами не доведено досягнення сторонами домовленості про реструктуризація боргу або належне (вчасне) виконання ним своїх грошових зобов'язань за Договором. Нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем відповідно до приписів чинного законодавства.

Доводи апелянта з приводу порушення місцевим судом вимог процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ремторгустаткування» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 у справі № 910/9432/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/9432/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.03.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук