ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Справа № 916/2247/18
м.Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді М.А. Мишкіної,

суддів Л.О. Будішевської, С.В. Таран

Розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

на рішення господарського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року

у справі №916/2247/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до Комунального підприємства Чорноморськтеплоенерго Чорноморської міської ради Одеської області

про стягнення 54097,27грн.

головуючий суддя суду першої інстанції: ОСОБА_1

час і місце ухвалення рішення: 06.12.2018р., м.Одеса, господарський суд Одеської області, зала судових засідань №17

ВСТАНОВИЛА:

17.10.2018р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства «Чорноморськтеплоенерго» Чорноморської міської ради Одеської області про стягнення з відповідача 54 097,27 грн., з яких 43 787,98 грн. пеня, 6 749,04 грн. 3 % річних, 3 560,25 грн. сума інфляційних втрат.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням Відповідачем умов Договору купівлі-продажу природного газу від 31.01.2014 № 2154/14-КП-23 щодо оплати переданого позивачем газу.

ПАТ "НАК "Нафтогаз України" зазначає, що на виконання умов договору передало КП Чорноморськтеплоенерго Чорноморської міської ради Одеської області природний газ на загальну суму 3785535,99грн., що підтверджується актами приймання передачі. Проте, в порушення п. 6.1 Договору № 2154/14-КП-23 відповідач не виконував свої зобовязання у строки встановлені договором та несвоєчасно здійснював оплату за переданий газ, що згідно п. 7.2 Договору , ч.2 ст. 193 ГК України, ч.2 ст. 625 ЦК України є підставою для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

КП Чорноморськтеплоенерго Чорноморської міської ради Одеської області у відзиві на позов проти задоволення позовних заперечувало та зазначало, що природний газ позивачем був поставлений відповідачеві у в період січня по грудень 2014р. Остаточний розрахунок за отриманий газ КП Чорноморськтеплоенерго було здійснено 11.05.2015р. Відповідач вказує, що 30.11.2016р. набрав чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та, на думку відповідача, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 7 вказаного Закону. За твердженнями КП Чорноморськтеплоенерго згаданий закон не передбачає ніяких додаткових умов для списання чи ненарахування неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, а лише визначає одну підставу, зокрема, погашення основної заборгованості до набрання чинності вказаним Законом.

У відповіді на відзив позивач вказував, що вважає доводи відповідача, викладені у відзиві, необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, а є лише засобом для уникнення відповідальності за невиконання зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу у повному обсязі. Зокрема, позивач зазначав, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування ч.3 ст.7 Закону є неправомірним.

В запереченнях на відповідь на відзив відповідач, з посиланням на постанову Верховного суду від 07.02.2018р. у справі №927/1152/16 зазначав, що ч.3 ст. 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не ставить у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом, та виконання вказаної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.12.2018р. (суддя Демешин О.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, господарський суд дійшов висновку, що оскільки предметом позовних вимог є стягнення сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат за періоди з 15.02.2014р. до 10.02.2015р., тобто, сум право на нарахування яких виникло до 30.11.2016, до набрання чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», то відповідно до ч. 3 ст. 7 зазначеного Закону нараховані 3% річних, інфляційні втрати та пеня підлягають списанню, а тому суд дійшов висновку про відмову в позові у повному обсязі.

09.01.2019р. до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ПАТ « НАК «Нафтогаз України», в якій скаржник просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на порушення господарським судом норм процесуального права, а саме ст. 7,86, 236, 238 ГПК України та неправильне застосування норм ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Зокрема, апелянт вказує, що в оскаржуваному рішення господарським судом не надано правової оцінки тому факту, що за отриманий природний газ відповідач розраховувався з порушенням строків оплати, які визначені п.6.1 Договору купівлі-продажу природного газу , що призвело до прийняття рішення з порушенням норм матеріального права.

Позивач вважає, що застосування господарським судом ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є неправомірним

Апелянт відзначає, що матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а отже списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог незаконною.

На підтвердження викладених доводів щодо обовязковості включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості скаржник посилається на правову позицію, наведену у постановах Вищого господарського суду України у справах № 910/15010/16, № 910/16766/13, № 914/2851/16, № 922/1110/15, № 908/3125/16, № 922/4355/14, № 908/2114/16, № 910/17076/16, № 914/1111/16, № 912/3303/16, № 927/1442/15, № 910/15873/13, № 917/348/16, № 911/3951/16, № 911/3951/16.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2019р. поновлено ПАТ НАК Нафтогаз України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2018р. у справі №916/2247/18, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ НАК Нафтогаз України та постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких заяв та клопотань з процесуальних питань до 05.02.2019р.

22.01.2019р. від КП Чорноморськтеплоенерго надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги ПАТ НАК Нафтогаз України вважаючи їх необґрунтованими та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своєї позиції відповідач з посиланням на постанову Верховного суду від 07.02.2018р. у справі №927/1152/16 зазначає, що ч.3 ст. 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії та її виконання не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій, не ставить у залежність від виконання будь-яких інших умов , окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом та виконання вказаної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази стосовно фактів, наведених скаржником та відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 31.01.2014 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «Іллічівськтеплоенерго, яке в подальшому на виконання ЗУ №317-VIII від 09.04.2015р. перейменовано на КП «Чорноморськтеплоенерго», укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 2154/14-КП-23.

Відповідно до пункту 1.1 Договору продавець (Позивач) зобовязався передати у власність покупцю (Відповідачу) у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

В пункті 6.1 Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В п.7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем п.6.1 умов Договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

В подальшому між Позивачем та Відповідачем укладались додаткові угоди, а саме: Додаткова угода № 1 від 24.04.2014, № 2 від 23.05.2014, № 3 від 10.06.2014, № 4 від 15.09.2014, № 5 від 10.11.2014, якими зокрема збільшувалась ціна газу.

Господарським судом встановлено, що позивачем поставлено відповідачу природний газ в обсязі 725,009 тис. куб.м. на загальну суму 3 785 535,99 грн., що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу.

Проте всупереч умовам договору відповідач за отриманий товар розрахувався несвоєчасно, що також не заперечується самим відповідачем.

Сторонами також не оспорюється та підтверджується матеріалами справи , зокрема, даними розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних, доданого до позовної заяви, що остаточний розрахунок за газ, спожитий у спірний період, відповідач здійснив 11.02.2015р. (а.с. 14).

Наведене стало підставою для нарахування позивачем 3% річних, інфляційні втрати та пені за не виконання зобовязання у строки встановлені договором у загальному розмірі 54097,27грн. та звернення до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 вищезазначеного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Поряд з тим, 30.11.2016 набрав чинності ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (надалі - Закон).

Відповідно до приписів вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно з ст. 2 зазначеного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

За приписами ч.1 ст. 5 наведеного Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до вказаного Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 N 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із наведеним Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас ч. 3 ст. 7 наведеного вище Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води,погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при апеляційному розгляді справи, що заборгованість за спожитий у 2014 році газ була погашена в повному обсязі відповідачем 11.02.2015р., тобто до набрання чинності цим Законом.

Колегією суддів не приймаються доводи апелянта про те, що невключення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, унеможливлює списання інфляційних втрат, 3% річних та пені, з огляду на те, що ч.3 ст. 7 ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії, та застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом, зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст. 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, встановивши, що відповідачем була погашена заборгованість за поставлений позивачем природний газ до набрання чинності ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", що також не заперечується самим позивачем, господарський суд дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих на таку заборгованість.

Така правова позиція, що має враховуватись господарським судами згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України, викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018р. №927/1152/16, від 10.04.2018р. №916/3054/16

При цьому, судом відхиляються посилання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на постанови ВГСУ, які відповідач наводить в підтвердження своєї позиції, оскільки процесуальний закон не визначає правові позиції ВГСУ як такі, що є обов'язковими для врахування господарськими судами.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків, покладених в основу ухваленого судового рішення та судом апеляційної інстанції відхиляються.

Підстав для виходу судом апеляційної інстанції за межі доводів апелянта не убачається, оскільки при апеляційному розгляді справи не встановлено порушення норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2018р. залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.«в» ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 235, 236, 240,269, 270,275, 276, 281- 284 ГПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 06 грудня 2018 року у справі №916/2247/18 залишити без змін.

Витрати із сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

Постанова в порядку ст..282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст. 286, 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран