УХВАЛА

м. Київ

14.03.2019Справа № 910/6814/17

За позовом заступника генерального прокурора України - головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Публічного акціонерного товариства "Айбокс Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет"

про стягнення 4.642.987,50 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратури: Волошенюк О.Г.

від позивача: Ніколова В.М.

від відповідача: Макарчук Л.Л.

від третьої особи: Малолітнев О.В.

вільний слухач: ОСОБА_8

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник Генерального прокурора України - головний військовий прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Айбокс Банк" (далі - відповідач) про стягнення 4.642 987,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" порушило взяті на себе зобов'язання щодо повної поставки товару відповідно до умов договору про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 15.12.2016 № 286/1/16/36, виконання умов якого було забезпечено виданою відповідачем банківською гарантією від 14.12.2016 № 2594-1216/WOGv на суму 4.642 987,50 грн. Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" умови договору не виконало, позивач на підставі ст. 560 Цивільного кодексу України, ст. 200 Господарського кодексу України та п. 11.1 зазначеного договору направив відповідачу письмову вимогу від 12.01.2017 №286/8/166 щодо сплати грошового забезпечення в розмірі 4.642 987,50 грн. згідно з умовами вказаної банківської гарантії. Проте, відповідач відмовив позивачу у виплаті гарантійних коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.18. у справі № 910/6814/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.18. вказане рішення скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено повністю.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.10.18. вказані рішення та постанову скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням від 06.12.18. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу № 910/6814/17 передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва призначено підготовче засідання у справі № 910/6814/17 на 10.01.19.

08.01.19. Прокурором подано письмові пояснення.

08.01.19. відповідачем подано письмові пояснення по справі.

09.01.19. третьою особою подано письмові пояснення справі.

10.01.19., 07.02.19., 12.03.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 07.02.19., 12.03.19., 14.03.19.

При цьому 11.03.19. відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі № 910/6814/17 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України з підстав відсутності предмета спору; третьою особою подано пояснення, в яких підтримано клопотання відповідача, подане 11.03.19.; 12.03.19. Прокурором подано додаткові пояснення.

В судовому засіданні 14.03.19. судом встановлено наступне.

В постанові від 31.10.18. в даній справі Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, надаючи оцінку правомірності та наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України з даною позовною заявою, у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та визначення правового статусу сторін у даній справі, направляючи справу на новий розгляд, вказав на наступне.

Відповідно до ст.ст. 2, 29 ГПК України, чинними на момент звернення із позовною заявою, прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч. 2 або 3 ст. 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому ст. 63 цього Кодексу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Прокурор посилався на порушення взятих на себе відповідачем перед Міністерством оборони України умов банківської гарантії, яка забезпечувала виконання умов договору про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти державного бюджету України) від 15.12.2016 № 286/1/16/36, укладеного Міністерством оборони України з Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ", є безпосередньою шкодою інтересам держави.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

15 липня 2015 року набрав чинність розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-УІІ, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, стаття 23 Закону встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Так, частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Відповідно до ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Підстави представництва Прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Слід відзначити, що наявності одного факту порушення інтересів держави недостатньо для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді, а право подавати позов, прокурор має лише, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

У справі, що розглядається, Прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" порушенням, на його думку, економічних інтересів держави в результаті невиконання третьою особою умов договору від 15.12.2016 № 286/1/16/36 та умов банківської гарантії відповідачем, чим спричинено шкоду інтересам держави в особі Міністерства оборони України, яке, як центральний орган виконавчої влади, не вживає заходів щодо судового захисту порушених державних інтересів.

При цьому, у даному випадку, доведення цих підстав мало б здійснюватись у загальному порядку відповідно до вимог діючих на той час норм ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України шляхом подання належних та допустимих доказів. Зокрема але не виключно, такими доказами можуть бути: докази внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цих посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків та ін.

Отже, у порушення наведених процесуальних положень та ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви), суд першої інстанції не взяв до уваги, що Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для такого представництва.

Оскільки, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу, виключно у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, яка може бути оскаржена, у даному випадку, суб'єктом владних повноважень, то розгляд справи по суті позовних вимог, до з'ясування господарським судом причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду, є неправомірним.

Крім того, розглядаючи спір по суті позовних вимог за позовною заявою Прокурора, суд першої інстанції не встановив та не перевірив, чи виконав останній імперативні вимоги ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви), а саме, чи повідомив Прокурор, маючи намір здійснювати представництво у суді інтересів держави, Міністерство оборони України, яке, як зазначав прокурор ухиляється від здійснення заходів щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, як позивач.

З огляду на вказане постановою від 31.10.18. в даній справі Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського судунаправив на новий розгляд справу № 910/6814/14 на стадію прийняття позовної заяви заступника Генерального прокурора України - головного військового прокурора.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 310 ГПК України, висновки суду касаційної інстанції, у зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З врахуванням висновків Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладених в постанові від 31.10.18. у справі № 910/6814/17, та за матеріалами справи 910/6814/17 судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Міністерство оборони України, відповідно до положень чинного законодавства наділене правом і має можливість самостійно захищати порушені, невизнані або оспорювані права та законних інтересів (у т.ч. шляхом звернення до суду).

Звертаючись з позовом Прокурор вказав, що Міністерство оборони України не вжито заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави.

В поданих письмових поясненнях, та повторно в поданих додаткових поясненнях, Прокурором вказано на те, що доказом повідомлення Міністерства оборони України про представництво його інтересів в суді є лист № 10/2/3-210вих-17 від 23.02.17., а з думкою Верховного суду, висловленою в п. 52 постанови від 31.10.18. в даній справі Прокурор не погоджується, оскільки така думка, за твердженням Прокурора, не ґрунтується на законі. Крім вказаного, Прокурор вважає необґрунтованим висновок Верховного суду в даній справі, викладений в п. 54 постанови від 31.10.18.

Матеріали справи (т. 1 аркуш справи 24) містять лист № 10/2/3-210вих-17 від 23.02.17., підписаний заступником Головного військового прокурора та адресований Міністерству оборони України, в якому повідомлено про наявність підстав для захисту інтересів державі в особі Міністерства оборони України у суді шляхом пред'явлення позову. Означений лист містить штамп від 23.02.17. з написом «вихідна кореспонденція», проте, Прокурором з моменту звернення з даним позовом до суду в квітні 2017 року не подано доказів направлення/вручення такого листа позивачу, в свою чергу, означений штамп не є підтвердженням такого направлення/вручення. Зворотного Прокурором не доведено.

Отже, Прокурором не доведено, що ним виконано імперативні вимоги ч. 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) в частині повідомлення Міністерства оборони України про намір здійснювати представництво у суді інтересів держави.

Далі, Прокурором не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивач не вживає заходів щодо захисту порушених державних інтересів.

Лист Департамента державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів України від 20.02.19. містить хронологію претензійно-позовних дій по оспорюваній банківській гарантії та не є доказом небажання Міністерства оборони України захищати інтереси держави чи відмови від захисту інтересів, оскільки не містить посилання на вказане.

Абстрактні твердження прокурора, що «бездіяльність органу влади у захисті інтересів держави пояснюється відсутністю зацікавленості Міністерства оборони України у стягненні гарантії, оскільки гроші банківської гарантії після сплати чи примусового стягнення з гаранта перераховуються до державного бюджету і це будь-якого зиску Міністерству, окрім судового клопоту, не приносить» є документально не підтвердженими, що зазначене має місце в Міністерстві оборони України.

Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Міністерством оборони України, як центральним органом виконавчої влади, який має повний обсяг процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави. Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з'ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Отже, у даному випадку відсутні законні підстави для представництва інтересів держави, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Зазначене вище узгоджується з усталеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.18. у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.18. у справі № 926/03/18, від 23.09.18. у справі № 924/1237/17, від 06.02.19. у справі № 927/246/18.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду (п. 1 ч. 2 ст. 185 ГПК України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

З врахуванням викладеного у сукупності позов заступника генерального прокурора України - головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Публічного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про стягнення 4.642 987,50 грн. залишається судом без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі № 910/6814/17 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України з підстав відсутності предмета спору не підлягає задоволенню, оскільки суд дійшов висновку про наявність правових підстав про залишення позову без розгляду з підстав заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності, та оскільки предмет спору в даній справі не припинив своє існування під час її розгляду.

За приписами ч. 2 ст. 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням) (п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Отже, сплачений Прокурором судовий збір за звернення з даним позовом до суду підлягає поверненню відповідною ухвалою суду за наявності відповідного клопотання платника - Генеральної прокуратури України.

Враховуючи результати апеляційного та касаційного оскарження судових рішень по справі, враховуючи кінцеві висновки суду, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за кожною зі сторін, яка їх понесла.

Керуючись ст. ст. 226, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про закриття провадження у справі № 910/6814/17.

2. Залишити без розгляду позов заступника генерального прокурора України - головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Публічного акціонерного товариства "Айбокс Банк" про стягнення 4.642 987,50 грн.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення 14.03.19. та її може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/

Суддя Т.М. Ващенко