ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року м.Дніпро Справа № 908/1898/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Вечірка І.О., Чус О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфоком ЛТД" на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.12.2018 (повний текст рішення складено 27.12.2018, суддя Корсун В.Л.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфоком ЛТД", м.Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Земіт», м.Запоріжжя

про стягнення 162 964,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Інфоком ЛТД” звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Земіт” 162 964,19 грн., а саме: 161 635,59 грн. основного боргу та 1 328,51 грн. 3 % річних, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю “Інфоком ЛТД” звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Земіт” 162 964,19 грн., а саме: 161 635,59 грн. основного боргу та 1 328,51 грн. 3 % річних, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору від 26.10.17 № 26/10/17.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.12.2018 у даній справі у задоволенні позову відмовлено.

Зазначене рішення мотивовано посиланням на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Позивачем не надано суду будь-яких документів, складання яких передбачено договором (специфікацій, рахунків-фактур, видаткових накладних, платіжних доручень тощо) на підтвердження взаємовідносин між сторонами.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфоком ЛТД", подано апеляційну скаргу, в якій заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що спірна заборгованість утворилася під час виконання сторонами договору поставки, в якому позивач виступає покупцем, а відповідач - постачальником. Так, позивач, сплативши відповідачеві 595370,85 грн. передоплати за певну продукцію (обладнання та матеріали), отримав, натомість, товар на суму, яка є на 161 635,59 грн. меншою, ніж загальна сума передплати. При цьому між сторонами у справі немає жодного спору ані щодо природи виникнення вказаної вище заборгованості, ані щодо її розміру, ані щодо обов’язку відповідача повернути позивачеві вказану суму саме в грошовій формі, а не шляхом виконання зобов’язання в натурі (так, листами від 26.04.2018 та 30.05.2018 відповідач письмово, чітко та беззаперечно підтвердив наявність грошового боргу перед позивачем у сумі 161 635,59 грн. та зобов'язався його погасити, але цього зобов’язання не виконав).

Дійсно, до позовної заяви позивачем не було додано повного пакету документів, які підтверджували б всю низку взаємовідносин між сторонами за спірним договором, зокрема, докази сплати позивачем попередньої оплати за товар та докази часткової поставки продукції, що було здійснено відповідачем. Однак, позивач наголошує на тому, що сама по собі відсутність зазначених доказів не давала суду підстав вважати позовні вимоги недоведеними та, тим більш, відмовляти у позові.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Місцевим господарським судом встановлено, що 26.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Земіт» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфоком ЛТД» (покупець) укладено договір № 26/10/17, за умовами якого (п.1.1.) постачальник зобов’язується постачати та передавати у власність покупця обладнання та матеріали (продукцію), а покупець – приймати цю продукцію та своєчасно здійснювати плату за неї згідно з умовами цього договору.

У п.1.2 договору сторони погодили, що найменування, кількість ціна та строки поставки продукції зазначаються у специфікаціях або рахунках-фактурах (додатках до договору), які підписуються уповноваженими представниками сторін, засвідчуються печатками та є невід’ємними частинами даного договору.

Відповідно до п.1.3 договору, узгоджені специфікації (додатки) з моменту їх затвердження сторонами стають невід’ємною частиною договору.

Пунктами 2.1 – 2.3 договору передбачено, що загальна вартість договору визначається згідно з видатковими накладними та рахункам-фактурам, які є невід’ємними частинами договору. Строки та умови оплати товару узгоджуються сторонами в рахунках-фактурах. Датою оплати вважається дата списання коштів з розрахункового рахунку покупця.

У відповідності до п.3.1 договору, строк поставки продукції, постачаємої за вказаним договором, вказується в рахунках-фактурі.

Згідно з п.3.2 договору часткова поставка допускається.

Відповідно до п.3.3 договору, транспортування товару здійснюється транспортом постачальника на умовах DDP (Інкотермс – 2010).

Право власності на товар переходить до покупця з моменту отримання товару на складі покупця. Разом із товаром постачальник надає покупцю рахунок, видаткову накладну, при наявності технічної документації та сертифікат якості (п.п.3.4,3.5 договору).

Відповідно до п.4.1 договору, асортимент продукції визначається специфікаціями (додатками), узгодженими постачальником та покупцем.

Згідно із п. 10.1 договору, даний договір вступає в силу з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2018 в частині виконання сторонами своїх зобов’язань, в т.ч. гарантійних – до повного їх виконання.

Листом від 26.04.18 № 26/04/2018 ТОВ «Земіт» визнав борг перед ТОВ «Інфоком ЛТД» за не відвантажений позивачу товар у сумі 161 635,59 грн. та зобов’язався погасити заборгованість по графіку, а саме: 15.05.2018 – 45 000,00 грн., 22.05.18 – 60 000,00 грн. та 29.05.18 – 56 635,59 грн.

Листом від 31.05.2018 № 31/05/2018 ТОВ «Інфоком ЛТД» запропонував позивачу погодити новий графік погашення заборгованості, а саме: 08.06.2018 – 50 000,00 грн., 15.06.18 – 50 000,00 грн. та 29.06.2018 – 61 635,59 грн.

Визнана відповідачем заборгованість останнім позивачу не сплачена, що і стало предметом даного спору.

За змістом ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Положеннями статті 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу (ст. 665 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до умов спірного договору найменування, кількість ціна та строки поставки продукції зазначаються у специфікаціях або рахунках-фактурах (додатках до договору) (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 1.3. договору, узгоджені специфікації (додатки) з моменту їх затвердження сторонами стають невід’ємною частиною договору.

Строки та умови оплати товару узгоджуються сторонами в рахунках-фактурах (п.2.2 договору).

Отже, умовами вказаного договору не визначені конкретні найменування, кількість та ціна продукції, а також строки її поставки та здійснення оплати за неї. Перелічені умови, відповідно до положень договору, повинні бути узгоджені сторонами в окремих документах (специфікаціях або рахунках-фактурах).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Положення частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв'язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов'язків, зокрема, і щодо обов'язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості наданих послуг.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, зазначає, що належне документальне оформлення вчинення господарської операції є складовою фінансової дисципліни, яка має підтримуватись учасниками будь-яких правовідносин, а виявлення помилок у таких документах має бути зафіксовано та виправлено учасниками господарських правовідносин у встановленому законом порядку.

В позовній заяві позивач зазначив, що відповідачем була отримана передплата на загальну суму 595 370,85 грн. Станом на 25.04.2018 сформувалась заборгованість за невідвантажений товар в розмірі 161 635,59 грн.

До позовної заяви позивачем додано листи відповідача, адресовані позивачу, відповідно до яких відповідач визнає наявність боргу у сумі 161 635,59 грн. за недопоставлений позивачу товар та зобов’язується погасити заборгованість, а також претензія позивача з вимогою про повернення зазначеної заборгованості.

Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем попередньої оплати за вказаним договором та часткового виконання відповідачем свого обов’язку щодо поставки продукції позивачу.

Позивачем не надано будь-яких документів, складання яких передбачено договором (специфікацій, рахунків-фактур, видаткових накладних, платіжних доручень тощо) на підтвердження взаємовідносин між сторонами.

За таких умов суд першої інстанції правомірно зазначив про відсутність можливості встановити наявність чи відсутність взаємовідносин між позивачем та відповідачем на виконання умов вказаного договору, у т.ч. найменування, кількість та ціну продукції, а також строки її поставки та здійснення оплати за неї.

Встановивши наведені обставини, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у визначений законом спосіб та строк факти здійснення попередньої оплати за договором № 26/10/17 від 26.10.2017, поставки відповідачем продукції не в повному обсязі та наявності заборгованості у відповідача за договором у розмірі 161 635,59 грн., місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 80 ГПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Первинні документи, які містять відомості, що підтверджують вчинення сторонами господарської операції надані позивачем поза межами строку встановленого ч.2 ст.80 ГПК України, а тому правомірно залишені судом першої інстанції без розгляду на підставі ч.2 ст.207 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на листи відповідача від 26.04.2018 та 30.05.2018, якими останній підтвердив наявність грошового боргу перед позивачем у сумі 161 635,59 грн., оскільки ці листи не є первинними документами в розумінні норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що підтверджують проведення господарської операції, і, відповідно, можуть підтвердити чи спростувати факт часткової поставки товару та виникнення обов’язку з повернення коштів з недопоставлений товар.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, прийнятому з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів покладає витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфоком ЛТД" відмовити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.12.2018 у справі №908/1898/18 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Суддя І.О.Вечірко

Суддя О.В.Чус