ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2019 р. Справа№ 910/8265/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Компанії «EASTMOND SALES LLP»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017

у справі № 910/8265/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Компанії «EASTMOND SALES LLP»

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БНХ Україна»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Закрите акціонерне товариство «Білоруська нафтова компанія»

про стягнення заборгованості

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Компанія «EASTMOND SALES LLP» (надалі також - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «БНХ Україна» (надалі - ТОВ з ІІ «БНХ Україна», відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Закритого акціонерного товариства «Білоруська нафтова компанія» (надалі - ЗАТ «Білоруська нафтова компанія», третя особа) про стягнення заборгованості у розмірі 1 395 040,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову становить 40 969 918,36 грн, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), а також 3% річних у сумі 3 128 305,82 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань з повернення коштів, сплачених за договором комісії №01/10/2013 від 01.10.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/8265/17 у задоволенні позовних вимог Компанії «EASTMOND SALES LLP» до ТОВ з ІІ «БНХ Україна» про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що доводи позивача щодо припинення зобов'язань за договором комісії за домовленістю сторін шляхом укладення договору про припинення зобов'язання у формі обміну листами, а також розірвання спірного договору є необґрунтованими; жодних домовленостей про припинення дії договору комісії сторонами досягнуто не було, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1025 ЦК України комітент не повідомляв комісіонера про відмову від договору комісії у визначений чинним законодавством строк; у зв'язку з тим, що договір комісії був укладений між сторонами у письмовій формі, то угода сторін про припинення його дії повинна бути здійснена також у письмовій формі; надісланий на адресу відповідача лист позивача від 28.04.2017, яким останній повідомив про відмову від договору комісії та вимагав повернути 1 395 040,00 Євро, не може бути прийнятий як належний до уваги, оскільки вказаний лист не був визначений позивачем в якості підстави позову на підтвердження припинення зобов'язань за договором та його розірвання; станом на час звернення до суду з вказаним позовом позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження визнання укладених правочинів недійсними, на виконання умов яких були перераховані спірні грошові кошти; спірні грошові кошти отримані третьою особою в межах договірних правовідносин, у передбаченій нормами законодавства формі, без доведення позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 ЦК України в частині повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Також судом враховано, що в даному випадку грошові кошти у розмірі 1 395 040,00 Євро були перераховані на рахунок третьої особи, а не відповідача, а тому в останнього відсутні зобов'язання з повернення вказаних коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про їх стягнення, а також нарахованих на вказану суму 3% річних, як похідної вимоги.

Крім того, суд визнав необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, оскільки обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення безпідставно отриманих коштів.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Компанія «EASTMOND SALES LLP» звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилався на те, що рішення судом було прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що в даній справі позивач не посилається в обґрунтування позову на порушення договірного зобов'язання відповідачем, а зазначає про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, оскільки достатня правова підстава для збереження коштів відповідачем за рахунок позивача відпала у зв'язку з розірванням договору комісії внаслідок односторонньої відмови комітента; вимога про повернення коштів, які були сплачені відповідно до договору комісії зазначеній комісіонером особі для придбання товару, є фактичною відмовою від комісійного зобов'язання, оскільки подальше його виконання стає неможливим; судом безпідставно не прийнято лист позивача від 28.04.2017 з відмовою від договору комісії та вимогою повернути 1 395 040,00 Євро, помилково зазначивши, що такий не був визначений позивачем як підстава позову; вказаним листом та листом № 28-10/2 від 28.10.2014 підтверджується факт розірвання договору комісії внаслідок відмови від нього позивача; особою, яка зберегла кошти у вказаній сумі за рахунок позивача і зобов'язана їх повернути є саме відповідач, оскільки кошти були сплачені відповідно до п. 6.2 договору комісії на користь постачальника товару, який зобов'язався придбати комісіонер; відповідач зберіг вказані кошти за рахунок позивача, оскільки в нього на відповідну суму виникло право вимоги до третьої особи за контрактом № 1-16/266 від 22.07.2013; відповідач не витратив для оплати товару за вказаним договором поставки власні кошти, оскільки відповідна сума була сплачена за нього позивачем; спірна сума грошових коштів є кредиторською заборгованістю ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» перед TOB з II «БНХ Україна»; правові позиції Верховного Суду України, на які є посилання в оскаржуваному рішенні, не спростовують доводів позивача і не можуть бути застосовані при розгляді даної справи, оскільки ґрунтуються на обставинах, які в даному спорі відсутні; суд, надавши оцінку правовій природі відносин, що склалися між сторонами, не був позбавлений можливості самостійно визначити норми, які регулюють спірні правовідносини; оскільки зобов'язання відповідача є грошовим, а валютою зобов'язання є іноземна валюта, то з боржника можуть бути стягнуті 3% річних від простроченої суми без врахування встановленого індексу інфляції.

Відповідач та третя особа скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що судом правомірно не прийнято до уваги надісланий на адресу відповідача лист позивача від 28.04.2017 в якості визначеної позивачем підстави позову на підтвердження припинення зобов'язань за договором комісії та його розірвання; відмова від договору допускається лише до закінчення строку його дії, а тому позивач мав реалізувати своє право на відмову від договору комісії до 31.12.2014; суд дійшов правильного висновку, що комітент не повідомляв комісіонера про відмову від договору комісії відповідно до ст. 1025 ЦК України у визначений законодавством строк; у листах, на які посилається апелянт, мова йде про невиконання зобов'язань комітента щодо здійснення попередньої оплати за весь товар, а не про односторонню відмову від договору; вказані листи не містять пропозиції щодо розірвання договору; жодних домовленостей про припинення дії договору комісії сторонами досягнуто не було; лист вих. №1707 від 17.10.2014 відповідачем не складався та не надсилався позивачеві; надуманими є доводи апелянта про збереження відповідачем коштів за рахунок позивача у зв'язку з наявністю у відповідача вимоги до третьої особи за контрактом на поставку товару, оскільки такі кошти були перераховані саме на рахунок третьої особи, товар переходить у власність комітента, а комісіонер несе виключно права та обов'язки посередника, отримуючи комісійну винагороду; ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних правовідносинах, зокрема, якщо зобов'язання не припиняється до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави; позивачем не доведено необхідності застосування вказаної норми в частині повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні з огляду на те, що таке застосування можливе лише у випадку, якщо на підставі інших спеціальних норм потерпіла особа не в змозі захистити якесь із своїх порушених прав.

Третя особа, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, також наголошувала на тому, що в порушення зобов'язань за договором комісії позивач не здійснив 100% передоплату товару, поставку якого за рахунок позивача мав забезпечити відповідач; суд дійшов правильного висновку про відсутність між сторонами домовленостей щодо припинення договору комісії, у тому числі шляхом обміну листами, на які посилається позивач; листи з вимогами виконати чергову поставку у певний строк або повернути грошові кошти є виключно листуванням сторін щодо виконання договору комісії, а не відмовою комітента від договору; надуманими є доводи апелянта про те, що спірна сума грошових коштів сплачена позивачем на рахунок третьої особи замість відповідача; в силу приписів ст. 1011 ЦК України відповідач у справі є комісіонером, тобто несе обов'язки виключно посередника та отримує лише комісійну винагороду; відповідач не став фактичним власником спірних грошових коштів, оскільки вони зараховані на рахунок третьої особи, а відтак, відповідач не збагатився за рахунок позивача; суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, оскільки такі відносини регулюються нормами зобов'язального права.

26.01.2018 відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з клопотанням про закриття апеляційного провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 264 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018, з урахування ухвали про виправлення описки від 18.05.2018 клопотання TOB з II «БНХ Україна» про закриття апеляційного провадження у справі №910/8265/17 задоволено, провадження за апеляційною скаргою Компанії «EASTMOND SALES LLP» - закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.11.2018 касаційну скаргу Компанії «EASTMOND SALES LLP» на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 задоволено, ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 у справі №910/8265/17 скасовано, справу направлено на розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2018 апеляційну скаргу Компанії «EASTMOND SALES LLP» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 апеляційну скаргу Компанії «EASTMOND SALES LLP» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі № 910/8265/17 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, призначено до розгляду на 10.01.2019.

09.01.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідач надав додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що після подачі останнього Великою Палатою Верховного Суду було сформовано правові висновки щодо застосування норм статей 530, 598, 599, 631, 1212 ЦК України, ст. 180 ГК України, викладені у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 15.05.2018 у справі №202/33292/13-ц, від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, які, на думку відповідача, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України мають бути враховані судом апеляційної інстанції при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 та від 04.02.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/8265/17 оголошувались перерви на 04.02.2019 та 14.03.2019 відповідно.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли 01.02.2019 від позивача пояснення, 04.02.2019 від відповідача заперечення на пояснення позивача та додаткові пояснення,14.03.2018 від третьої особи заперечення на письмові пояснення позивача.

У судовому засіданні 14.03.2018 представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.10.2013 між Компанією «EASTMOND SALES LLP» (у тексті договору - комітент) та ТОВ з ІІ «БНХ Україна» (у тексті договору - комісіонер) було укладено договір комісії № 01/10/2013 (далі - договір комісії), за умовами якого комітент доручає, а комісіонер зобов'язується від свого імені і за рахунок комітента купити і поставити нафтопродукти виробництва Республіки Білорусь (далі - товар) в кількості до 65 000 метричних тон +/-10% на умовах і по ціні, обумовленій в додаткових угодах, які є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.1.3 договору комісії комісіонер зобов'язується укладати від свого імені та за рахунок комітента контракти (договори) на купівлю товару у контрагентів з дотриманням умов, передбачених даним договором та/або додатковими угодами до нього.

Відповідно до п. 3.1 договору комісії товар постачається окремими партіями протягом жовтня 2013 року - грудня 2014 року.

За приписами п.п. 3.2, 3.3 договору комісії, конкретний розмір кожної партії, ціна, строки поставки товару і розмір комісійної винагороди визначаються сторонами в додаткових угодах, які є невід'ємною частиною цього договору. Умови поставки кожної конкретної партії товару визначаються в додаткових угодах до договору.

Пунктом 3.4 договору комісії встановлено, що право власності на товар переходить до комітента з дати поставки товару у відповідності з умовами Інкотермс-2010, вказаних у додаткових угодах до даного договору.

Оплата вартості товару здійснюється комітентом самостійно шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця (постачальника) товару в розмірі 100% загальної вартості товару, вказаній в додаткових угодах до цього договору (п. 6.2 договору комісії).

Згідно з п. 6.3 договору комісії остаточні розрахунки між сторонами здійснюються у відповідності зі звітами комісіонера, за умови, що комітент не пред'явив комісіонеру претензій по звіту протягом трьох робочих днів з дня його отримання.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014, а в частині взаєморозрахунків - до їх завершення (п. 10.4 договору).

12.09.2014 між Компанією «EASTMOND SALES LLP» та ТОВ з ІІ «БНХ Україна» було укладено додаткову угоду № 9 до договору комісії (далі - додаткова угода №9), за умовами якої комітент доручив, а комісіонер зобов'язався від свого імені та за рахунок комітента купити в вересні-жовтні 2014 року на умовах DAP кордон Республіки Білорусь - Україна залізнична станція митного переходу на кордоні Словечно/Терюха/Тереховка/Горинь (Інкотермс 2010 з подальшими змінами і доповненнями) нафтопродукти, а саме, паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С, кількістю до 4000 метричних тон (+/- 10%) виробництва ВАТ «Мозирський НПЗ» (Республіка Білорусь).

Постачальником за даною додатковою угодою є ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» згідно з контрактом №1-16/266 від 22.07.2013, укладеним між ТОВ з ІІ «БНХ Україна» та ЗАТ «Білоруська нафтова компанія».

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 9 товар за цією додатковою угодою має бути відвантажений до 20.10.2014.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 додаткової угоди №9 попередня оплата попередньої вартості товару, що поставляється за цією додатковою угодою, складає 2 817 560,00 Євро. Оплата здійснюється протягом 2 банківських днів з моменту виставлення рахунку (інвойсу). Валюта платежу Євро.

Дана додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і є невід'ємною частиною договору комісії (п. 8 додаткової угоди № 9).

22.07.2013 між ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» (у тексті договору - продавець) та ТОВ з ІІ «БНХ Україна» (у тексті договору - покупець) було укладено контракт № 1-16/266, за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність, а покупець оплатити і прийняти в серпні 2013 - липні 2014 року паливо дизельне ДТ-Л-К5 сорт С/паливо дизельне ДТ-З-К5 сорт F (далі - товар), виробництва ВАТ «Мозирський НПЗ» на умовах DAP кордон Республіки Білорусь - Україна залізнична станція митного переходу, визначеного сторонами в додатковій угоді (без права перевалки товару в портах), в кількості 120 000,00 тон +/- 2% в опціоні продавця.

15.09.2014 між ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» та ТОВ з ІІ «БНХ Україна» було укладено додаткову угоду № 15-М до контракту № 1-16/266 від 22.07.2013, за умовами якої продавець зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язався оплатити продавцю і прийняти у власність на умовах DAP Словечно/ DAP Терюха/ DAP Тереховка/ DAP Горинь паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С, виробництва ВАТ «Мозирський НПЗ», в кількості 6 985 тон + 2% в опціоні продавця.

За приписами пунктів 3.1, 3.2 вказаної додаткової угоди, попередня оплата попередньої вартості товару, що постачається за цією додатковою угодою, складає 4 920 164,15 Євро. Оплата здійснюється протягом 2 банківських днів від дати виставлення рахунку (інвойсу). Валюта платежу Євро.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2014 Компанією «EASTMOND SALES LLP» було сплачено на поточний рахунок ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» 1 395 040,00 Євро, що підтверджується міжнародним платіжним дорученням від 17.09.2014 із зазначенням призначення платежу: «Платіж за БНХ Україна, дизельне пальне ДТ-Л-К5, сорт С, контракт № 1-16/266 від 22.07.2013, додаткова угода № 15-М, інвойс № 266/15-М/1 від 15.09.2014» (а.с. 68, т. 1, 79, т. 2).

Вказана обставина також підтверджується листом ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» №2-1-8/8053 від 17.09.2014, довідкою від 15.06.2016, карткою рахунку за період з 01.01.2015 по 15.06.2016 (а.с. 15-17, т. 2) та визнається учасниками справи.

За твердженням позивача, ним було направлено відповідачеві лист вих. № 1707 від 17.10.2014, в якому повідомлено, що відвантаження частково оплаченого товару Компанією «EASTMOND SALES LLP» не відбулося у зв'язку з нездійсненням ним оплати в повному обсязі, а відтак, оскільки строк дії додаткової угоди № 9 від 12.09.2014 до договору комісії № 1/10/2013 від 01.10.2013 сплив, позивач просив направити на адресу відповідача лист про повернення грошових коштів, переказаних позивачем на користь ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» в межах оплати за відповідача за додатковою угодою № 15-М від 15.09.2014 до контракту № 1-16/266 від 22.07.2013 (а.с. 84, т. 1).

Листом № 28-10/2 від 28.10.2014 позивач повідомив відповідача, що 20.10.2014 ним було направлено відповідачеві претензію, яка залишена останнім без відповіді, у зв'язку з чим позивач просив терміново здійснити відвантаження дизельного палива до 30.10.2014, а у випадку неможливості здійснити відвантаження до вказаної дати - забезпечити повернення коштів в сумі 1 395 040,00 Євро на поточний рахунок Компанії «EASTMOND SALES LLP» (а.с. 85, т. 1).

Як зазначає позивач, вказаний лист було отримано відповідачем, про що свідчить направлення останнім на адресу третьої особи листа вих. №1767 від 29.10.2014, в якому відповідач просив повернути грошові кошти Компанії «EASTMOND SALES LLP» в сумі 1 395 040,00 Євро на реквізити платника.

03.05.2017 позивач направив відповідачеві лист від 28.04.2017, в якому повідомив про відмову від договору комісії № 1/10/2013 від 01.10.2013 та вимагав повернути 1 395 040,00 Євро, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком (а.с. 87-89, т. 1).

У відповідь на вказаний лист відповідач листом №1300 від 25.05.2017 відмовив у поверненні перерахованих грошових коштів позивачеві, посилаючись на те, що ТОВ з ІІ «БНХ Україна» не отримувало від Компанії «EASTMOND SALES LLP» грошових коштів ані в якості попередньої оплати за товар, ані як оплату за свої послуги за договором комісії, натомість грошові кошти в сумі 1 395 040,00 Євро було перераховано на рахунок ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» на підставі виставленого останнім інвойсу (а.с. 90-91, т. 2).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначав, що шляхом обміну листами № 1707 від 17.10.2014 та № 28-10/2 від 28.10.2014 сторони в письмовій формі домовилися, тобто уклали договір про припинення цивільних прав та обов'язків за договором комісії і встановили обов'язок відповідача повернути кошти в сумі 1 395 040,00 Євро позивачеві в строк до 31.10.2014.

Однак, як у зазначений строк, так і на час подання позовної заяви, відповідач не повернув позивачеві грошові кошти в сумі 1 395 040,00 Євро, які були сплачені позивачем на рахунок ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» на виконання договору комісії.

Стверджуючи про те, що зобов'язання щодо повернення відповідачем позивачеві вказаних грошових коштів, яке виникло на підставі укладеного шляхом обміну листами договору про припинення зобов'язання за договором комісії, є договірним зобов'язанням, строк виконання якого настав 31.10.2014, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог Компанії «EASTMOND SALES LLP», а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання укладеного між сторонами договору колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором комісії, за умовами якого, відповідно до статті 1011 ЦК України, одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення ТОВ з ІІ «БНХ Україна» та Компанією «EASTMOND SALES LLP» договору комісії № 01/10/2013 від 01.10.2013 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов'язку із здійснення його передоплати на рахунок третьої особи та виплати комісійної винагороди відповідачеві, на якого, в свою чергу, покладався обов'язок укласти відповідний договір купівлі-продажу з третьою особою від свого імені, але за рахунок позивача.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Визначення поняття зобов'язання міститься в частині першій статті 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підстави припинення зобов'язання вказані в главі 50 ЦК України, зокрема, ст. 598 ЦК України та конкретизовано в статтях 599-609 ЦК України.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За приписами ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 204 ГК України господарське зобов'язання може бути припинено за згодою сторін, зокрема угодою про заміну одного зобов'язання іншим між тими самими сторонами, якщо така заміна не суперечить обов'язковому акту, на підставі якого виникло попереднє зобов'язання.

Частиною 1 ст. 604 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

При цьому, зобов'язання сторін припиняються у разі розірвання договору (частина 2 статті 653 ЦК України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що зобов'язання за договором комісії було припинено за домовленістю сторін шляхом укладення договору про припинення зобов'язання у формі обміну листами № 1707 від 17.10.2014 та №28-10/2 від 28.10.2014.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказані доводи позивача, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст. 181 ГК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У п. 8 ст. 181 ГК України визначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

При цьому, як правильно зауважив місцевий господарський суд, в силу приписів ст. 654 ЦК України, у зв'язку з тим, що договір комісії був укладений між сторонами у письмовій формі, то угода сторін про припинення його дії також повинна була бути здійснена у такій самій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Таким чином, законодавством передбачена можливість укладення договорів у спрощеному порядку через ділову переписку - шляхом обміну документами, в тому числі електронними, а також у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Разом з тим, як вбачається зі змісту листів №1707 від 17.10.2014 та №28-10/2 від 28.10.2014, на які посилається позивач, в них йде мова про невиконання Компанією «EASTMOND SALES LLP» його зобов'язань із здійснення попередньої оплати за весь об'єм товару, визначений умовами додаткової угоди № 9 від 12.04.2014 до договору комісії №01/10/2013 від 01.10.2013.

Крім того, у листі №28-10/2 від 28.10.2014 позивач просить здійснити відвантаження товару до 30.10.2014, а у випадку неможливості - до 31.10.2014 повернути грошові кошти.

Однак, у вказаних листах відсутні будь-які пропозиції про припинення зобов'язання, у тому числі щодо розірвання договору комісії чи додаткових угод до нього, та, відповідно, відсутні посилання на прийняття таких пропозицій.

За таких обставин, доводи позивача про укладення у письмовій формі шляхом обміну листами між сторонами договору про припинення зобов'язання за договором комісії та встановлення таким договором обов'язку відповідача повернути грошові кошти у сумі 1 395 040,00 Євро в строк до 31.10.2014 є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторонами не було досягнуто жодних домовленостей про припинення зобов'язань за договором комісії.

Водночас, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги надісланого позивачем на адресу відповідача листа від 28.04.2017 з повідомленням про відмову від договору комісії та вимогою повернути 1 395 040 Євро, оскільки у позовній заяві позивач посилався на припинення зобов'язання саме за домовленістю сторін. Інших підстав припинення зобов'язання, зокрема таких, як одностороння відмова позивача від договору або визнання договору недійсним у судовому порядку, позивачем не було заявлено в обґрунтування позовних вимог.

Так, у позовній заяві позивач зазначив про те, що 03.05.2017 відповідачеві повторно була направлена вимога про повернення коштів в сумі 1 395 040,00 Євро у зв'язку із припиненням договору комісії, однак, станом на час подання позовної заяви такі кошти не були повернуті.

З додатків до позовної заяви вбачається, що 03.05.2017 відповідачеві було направлено лист від 28.04.2017 (а.с. 87-88, т. 1).

Тобто, у позовній заяві позивач посилався на вказаний лист виключно як на доказ, який підтверджує обставини направлення відповідачеві повторної вимоги про повернення ним грошових коштів у зв'язку із припиненням договору комісії внаслідок укладення сторонами окремого договору про припинення зобов'язань за договором комісії шляхом обміну листами.

В подальшому у своїх поясненнях по суті спору в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 214, ч. 3 ст. 651, ст. 1025 ЦК України, вказував на те, що зазначеним листом Компанія «EASTMOND SALES LLP» відмовилась від договору комісії, а відтак, останній є розірваним.

Так, згідно з ч. 2 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).

За приписами ст. 1025 ЦК України, комітент має право відмовитися від договору комісії. Якщо договір комісії укладено без визначення строку, комітент повинен повідомити комісіонера про відмову від договору не пізніше ніж за тридцять днів. У разі відмови комітента від договору комісії він повинен у строк, встановлений договором, а якщо такий строк не встановлений, - негайно розпорядитися своїм майном, яке є у комісіонера. У разі невиконання комітентом цього обов'язку комісіонер має право передати це майно на зберігання за рахунок комітента або продати майно за найвигіднішою для комітента ціною. У разі відмови комітента від договору комісії комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв'язку з виконанням договору.

Колегія суддів зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не заявляв про зміну підстав позову та не уточнював свої позовні вимоги з посиланням на інші підстави позову та інші норми права.

При цьому, посилання на правову норму у письмових поясненнях представника позивача за правовою суттю не може вважатися заявою про зміну підстави позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/6129/17.

З огляду на те, що обставини односторонньої відмови від договору комісії або відмови від комісійного зобов'язання в якості підстави позовних вимог позивач у позовній заяві не заявляв, із заявами про зміну підстав позову до місцевого господарського суду не звертався, останнім обґрунтовано відхилено викладені в подальшому доводи позивача з посиланням на факт направлення листа від 28.04.2017 з повідомленням про відмову від договору комісії.

Разом з тим, в силу приписів ч. 5 ст. 269 ГПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За наведених обставин, розгляд справи з урахуванням викладеної в апеляційній скарзі підстави позову, що ґрунтується на листі Компанії «EASTMOND SALES LLP» від 27.04.2017, як на доказі односторонньої відмови позивача від договору комісії у порядку, визначеному ст. 1025 ЦК України, виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції, оскільки така підстава позову не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, твердження позивача про те, що вимога про повернення грошей є фактичною відмовою від комісійного зобов'язання, суперечить нормам чинного законодавства та договірного права, а також дійсним обставинам і матеріалам справи.

Так, під час виконання договору комісії сторони неодноразово обмінювалися листами, в яких Компанія «EASTMOND SALES LLP» та TOB з II «БНХ Україна» просили ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» перерозподілити кошти в рахунок оплати різних поставок по різним додатковим угодам та просили повернути кошти, про що свідчать, зокрема, лист відповідача № 2033 від 12.11.2013 (а.с. 295, т. 3), лист позивача №11/11-2 від 11.11.2013 (а.с. 297, т. 3).

30.07.2014 ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» повернула позивачеві 49 572,66 Євро платіжним дорученням №7874 у відповідь на лист TOB з II «БНХ Україна» № 1173/1 від 23.07.2014 та на лист компанії «EASTMOND SALES LLP» № 23/07-1 від 23.07.2014 (а.с.317-320, т. 3).

Зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача та третьої особи про те, що листи з вимогами повернути певні кошти тлумачились сторонами виключно як листування щодо виконання договору комісії, а не як відмова комітента від договору.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 1025 ЦК України надає позивачеві право відмовитися в односторонньому порядку від договору комісії (в повному обсязі), однак, ані договором комісії №01/10/2013 від 01.10.2013, ані чинним законодавством не передбачено можливість відмови від одного зобов'язання за договором комісії в односторонньому порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

При цьому, поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Статтею 631 ЦК України та частиною сьомою статті 180 ГК України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов'язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною першою статті 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Відповідно до п. 10.4 договору комісії сторони погодили строк його дії до 31.12.2014, а в частині взаєморозрахунків - до їх завершення.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на дату направлення позивачем відповідачеві вищевказаного листа від 27.04.2017 (03.05.2017) договір комісії закінчив дію у зв'язку із закінченням терміну, на який його було укладено (31.12.2014), а відтак, відсутні будь-які правові підстави здійснення відмови від угоди, термін дії якої закінчився.

При цьому, термін дії договору відноситься, зокрема, щодо виконання відповідачем обов'язків з надання позивачеві комісійних (посередницьких) послуг, передачі товару комітенту, проте, в частині взаєморозрахунків закінчення терміну дії договору не припинило зобов'язання сторін.

Як вбачається з умов укладеного сторонами договору комісії (п. 6.2), оплата вартості товару здійснюється комітентом самостійно шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця (постачальника) товару в розмірі 100% загальної вартості товару, вказаній в додаткових угодах до цього договору.

Пунктами 4.1, 4.2 додаткової угоди №9 до договору комісії сторони погодили попередню оплату попередньої вартості товару, що поставляється за цією додатковою угодою, яка складає 2 817 560,00 Євро. Оплата здійснюється протягом 2 банківських днів з моменту виставлення рахунку (інвойсу). Валюта платежу Євро.

Разом з тим, як було зазначено вище, 17.09.2014 на виконання умов додаткової угоди № 9 від 12.09.2014 до договору комісії №01/10/2013 від 01.10.2013, укладеного між Компанією «EASTMOND SALES LLP» та ТОВ з ІІ «БНХ Україна», яке в свою чергу уклало з ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» контракт № 1-16/266 від 22.07.2013 та додаткову угоду № 15-М від 15.09.2014 до контракту, позивач здійснив перерахування на поточний рахунок третьої особи грошових коштів у сумі 1 395 040,00 Євро, що підтверджується міжнародним платіжним дорученням від 17.09.2014, листом третьої особи №2-1-8/8053 від 17.09.2014, довідкою від 15.06.2016 та карткою рахунку за період з 01.01.2015 по 15.06.2016.

Таким чином, в порушення договірних зобов'язань, позивач не здійснив попередню оплату товару у погодженому сторонами розмірі, що становить 2 817 560,00 Євро, виконавши свої зобов'язання лише частково.

З огляду на вищевикладені норми законодавства та обставини справи, враховуючи правові висновки щодо застосування норм статей 530, 598, 599, 631, 1212 ЦК України, ст. 180 ГК України, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 15.05.2018 у справі №202/33292/13-ц, від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, які в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України мають бути враховані судом апеляційної інстанції при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що неналежним чином виконане позивачем зобов'язання зі сплати на поточний рахунок третьої особи попередньої оплати є договірним зобов'язанням, яке виникло з правових підстав і таке зобов'язання лишилося невиконаним, не припинилося на даний час ані у зв'язку зі спливом строку виконання цього зобов'язання, ані у зв'язку з закінченням строку дії договору комісії.

Колегія суддів зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Разом з тим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, а отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi вказаної норми лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 1 395 040,00 Євро були перераховані на рахунок ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в даному спорі не відбулося.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, застосування норми статті 1212 ЦК України можливе лише у тому випадку, якщо особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Проте, в даному випадку грошові кошти у розмірі 1 395 040,00 Євро були перераховані на рахунок ЗАТ «Білоруська нафтова компанія», а не ТОВ з ІІ «БНХ Україна», яке визначено в якості відповідача у даній справі, а тому в останнього відсутні зобов'язання з повернення вказаних коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що особою, яка зберегла кошти у вказаній сумі за рахунок позивача і зобов'язана їх повернути є саме відповідач, оскільки кошти були сплачені відповідно до п. 6.2 договору комісії на користь постачальника товару, який зобов'язався придбати комісіонер, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Зі змісту наведеного в ст. 1011 ЦК України визначення договору комісії вбачається, що суть останнього полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний рахунок.

Як правильно зазначають відповідач та третя особа, загальним наслідком укладення та виконання договору комісії є виникнення двох видів правовідносин, що є нерозривно пов'язані поміж собою: між комітентом і комісіонером за договором комісії, який регулюється нормами глави 69 ЦК України, а також між комісіонером і третьою особою за укладеною (відповідно до вказівок комітента) між ними угодою, яка регулюється нормами ЦК України для відповідних договорів.

Умови укладеного сторонами договору комісії свідчать про те, що його предметом є надання саме посередницьких послуг (п. 2.1), за які відповідач отримує виключно комісійну винагороду (п.п. 2.2.2, 6.4-6.6).

Крім того, згідно зі ст. 1018 ЦК України та у відповідності до п.п. 1.2., 3.4 договору комісії, придбане комісіонером майно за рахунок комітента є власністю комітента.

Як було зазначено вище, саме на виконання доручення за додатковою угодою №9 до договору комісії відповідачем було укладено з третьою особою відповідний контракт та додаткову угоду №15 до нього на поставку товару (нафтопродуктів).

Отже, позивач згідно з умовами п.6.2 договору комісії як комітент здійснив оплату не замість відповідача, а за себе, що відповідає приписам ч. 1 ст.1016 ЦК України, часовій послідовності укладення правочинів між сторонами, справжнім намірам сторін та сутності взаємовідносин за договором комісії.

Матеріалами справи підтверджується і визнається позивачем, що грошові кошти в розмірі 1 395 040,00 Євро перераховані позивачем безпосередньо на рахунок третьої особи - ЗАТ «Білоруська нафтова компанія», при цьому, ані товар, ані вказані грошові кошти у власність відповідача не надходили.

Враховуючи викладене, у відповідача відсутнє безпідставне збагачення за рахунок позивача, оскільки відповідач не став фактичним власником спірних грошових коштів.

Разом з тим, як правильно зауважує відповідач, останній не лише не збагатився за рахунок позивача, але й не отримав винагороду за договором комісії.

Доводи апелянта про те, що відповідач зберіг вказані кошти за рахунок позивача, оскільки в нього на відповідну суму виникло право вимоги до третьої особи за контрактом № 1-16/266 від 22.07.2013, з посиланням на ч. 2 ст. 1016 ЦК України та довідку ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» від 15.06.2016, яка була надана до Економічного суду м. Мінська Республіки Білорусь в матеріали справи № 498-16/2015/312-2/2016/1537, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1016 ЦК України за договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору.

Згідно з довідкою ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» від 15.06.2016 сума в розмірі 1 395 040 Євро, яка надійшла 17.09.2014 від Компанії «EASTMOND SALES LLP», є кредиторською заборгованістю ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» перед TOB з II «БНХ Україна» (а. с. 16 т. 2, а.с. 118 т. 4).

Зазначені обставини також були встановлені Економічним судом міста Мінська Республіки Білорусь в рішенні від 24.11.2016 у справі № 498-16/2015/312-2/2016, залишеним без змін постановою апеляційної інстанції від 27.12.2016, яким відмовлено у задоволенні позову Компанії «EASTMOND SALES LLP» про стягнення вищезазначених коштів з ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» (а.с. 29-35 т. 2).

Зокрема, в рішенні Економічного суду міста Мінська Республіки Білорусь від 24.11.2016 у справі № 498-16/2015/312-2/2016 зазначено: «Ответчик отметил, что платёж совершен во исполнение контракта 1-16/266 по дополнительному соглашению 15-М (письмо № 1498 от 17.09.2014) и письмо № 1640/1 от 25.05.2016. ООО с ИИ "БНХ Украина" направляло в адрес ответчика письма №№ 2163 от 24.12.2014, 2058 от 09.12.2014 о перераспределении перечисленных ранее истцом денежных средств по различным дополнительным соглашениям к контракту № 1-16/266. Также ответчиком указано, что сумма 1395040 евро отражена в бухгалтерском учёте ответчика и учитывается у ООО с ИИ "БНХ Украина".».

Разом з тим, колегія суддів погоджєуться з доводами відповідача та третьої особи про те, що право вимоги, на яке посилається апелянт, враховуючи неналежне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором комісії, має бути предметом іншого судового розгляду, оскільки необхідно встановити обставини, на яке саме право вимоги, у якому розмірі і яка зі сторін цього спору має право.

Зазначені обставини щодо наявного у відповідача права вимоги до третьої особи не були ані предметом, ані підставою даного позову, судом першої інстанції не розглядалися та не досліджувалися, а тому не можуть бути й предметом апеляційного розгляду даної справи.

Також колегія суддів звертає увагу, що зі змісту вищевказаних рішень судів Республіки Білорусь вбачається, що в обґрунтування позову позивач посилався саме на здійснення ним помилкового платежу на рахунок ЗАТ «Білоруська нафтова компанія» в сумі 1 395 040 Євро згідно платіжного доручення від 17.09.2014, а судами було встановлено, що TOB з II «БНХ Україна» є комісіонером за договором комісії №01/10/2013 від 01.10.2013 і одночасно покупцем товару по контракту №1-16/266 від 22.07.2013; платіж в сумі 1 395 040 Євро здійснений позивачем відповідно п. 6.2 договору комісії на виконання договірних відносин між позивачем та TOB з II «БНХ Україна», а також між TOB з II «БНХ Україна» та ЗАТ «Білоруська нафтова компанія»; відповідно до норм цивільного законодавства та умов укладеного між сторонами договору комісії (пункти 1.1, 4.4 договору) комісіонер виконує лише посередницьку роль, тобто відповідач не набув ніякого майна за рахунок позивача.

Таким чином, на переконання колегії суддів, в даному випадку мова не може йти про повернення комісіонером виконаного однією із сторін (комітентом) у зобов'язанні, оскільки кошти були сплачені комітентом безпосередньо постачальнику, а не комісіонеру, на виконання договору з третьою особою, укладеного комісіонером за рахунок комітента.

За таких обставин, місцевий господарський суд правильно встановив, що спірні грошові кошти отримані третьою особою в межах договірних правовідносин, у передбаченій нормами законодавства формі без доведення позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 ЦК України в частині повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, тому що дані норми можуть застосовуватись лише, якщо на підставі положень інших спеціальних норм потерпіла особа позбавлена можливості захистити якесь із своїх порушених прав.

Водночас, нормами чинного законодавства, які регулюють договірні відносини (статті 1016, 1025, 1026 ЦК України), встановлено спеціальні способи захисту сторін договору комісії та сторін, укладених на виконання договору комісії правочинів, щодо відмови від договору, розірвання договору, повернення виконаного/неналежно виконаного за договором комісії.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем, а виходячи зі змісту статті 1212 ЦК України, позивач повинен довести факт отримання (збереження) за його рахунок майна відповідачем, а також відсутність для цього встановлених законом або правочином підстав.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зважаючи на відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги Компанії «EASTMOND SALES LLP» до ТОВ з ІІ «БНХ Україна» в частині стягнення заборгованості за договором комісії №01/10/2013 від 01.10.2013 у розмірі 1 395 040,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову становить 40 969 918,36 грн задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 128 305,82 грн також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від основної вимоги, в задоволенні якої судом відмовлено.

При цьому, посилаючись на правову позицію, викладену у п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013, суд першої інстанції зауважив, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України).

Разом з тим, враховуючи правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 18.10.2018 у справі № 910/11965/16, колегія суддів звертає увагу, що дія положень статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов'язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов'язання з повернення вартості безпідставно набутого майна, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.

Проте, помилкове зазначення судом в оскаржуваному рішенні про те, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення безпідставно отриманих коштів, на переконання колегії суддів, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не спростовує обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що за приписами ст. 237 ГПК України суд не був позбавлений можливості самостійно застосувати норму права, якою регулюються спірні правовідносини, незалежно від того, чи послався на відповідну норму права позивач, не є достатньою підставою для відмови в позові.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, суд має застосувати до спірних відносин, що склалися між сторонами саме ту норму права, яка їх регулює лише за умови, якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову.

На переконання колегії, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин та правомірно зазначив норму права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та у відзивах на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/8265/17 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Компанії «EASTMOND SALES LLP» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Компанії «EASTMOND SALES LLP» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/8265/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/8265/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8265/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.03.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська