ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 березня 2019 р. Справа № 903/895/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участі секретаря судового засідання Хомич О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу № 903/895/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеркоалтрейдінг", м. Дніпро

до Приватного підприємства "Європацукор", смт. Іваничі, Волинської області

про стягнення 636 659,34 грн.,

за участю представників:

від позивача: Фуголь Є.І. - адвокат (дов. від 01.01.2019, ордер серія ДП №1359/000032),

від відповідача: н/з,

в с т а н о в и в:

03.12.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеркоалтрейдінг" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовною заявою № 17/11/18-01 від 17.11.2018 про стягнення з Приватного підприємства "Європацукор" 839 976,15 грн., з них: 372 202,46 грн. заборгованості за переданий на підставі договору поставки № 01/06/2017 від 01.06.2017 товар, 372 359,08 грн. пені, 32 046,02 грн. процентів річних, 63 368,59 грн. збитків, завданих інфляцією.

На обгрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 01/06/2017 від 01.06.2017 щодо повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Ухвалою суду від 10.12.2018 було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.01.2019; встановлено відповідачу строк до 29.12.2018 для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України.

18.12.2018 до Господарського суду Волинської області надійшло клопотання ТзОВ "Інтеркоалтрейдінг" № 14/12/18-01 від 14.12.2018, в якому позивач просив суд забезпечити його участь в судових засіданнях по справі № 903/895/18 в режимі відеоконференції та визначити суд, що відповідатиме за проведення відеоконференції під час судових засідань - Господарський суд Дніпропетровської області (м. Дніпро, вул. Володимира Винниченка, буд.1).

Ухвалою суду від 19.12.2018 клопотання позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеркоалтрейдінг" про участь у судових засіданнях по справі № 903/895/18 в режимі відеоконференції було задоволено частково; доручено Господарському суду Дніпропетровської області забезпечити проведення 03.01.2019 об 11 год. 30 хв. в режимі відеоконфенції в приміщенні суду судового засідання по справі № 903/895/18.

18.12.2018 позивач надіслав до господарського суду уточнення вих.№ 14/12/18-02 від 14.12.2018 до позовної заяви, в якому просить стягнути з відповідача 636 659,34 грн., з них: 157 664,24 грн. заборгованості за переданий на підставі договору поставки № 01/06/2017 від 01.06.2017 товар, 376 483,37 грн. пені, 32 389,81 грн. процентів річних, 70 121,92 грн. збитків, завданих інфляцією.

На обгрунтування уточнення до позовної заяви позивач посилається на часткове погашення відповідачем основного боргу на суму 232 380,38 грн. На підтвердження погашення заборгованості в розмірі 232 380,38 грн. подає копію платіжного доручення № 1418 від 04.12.2018.

В судовому засіданні представник позивача уточнення до позовної заяви підтримав, пояснив, що за своєю правовою природою уточнення до позовної заяви є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання.

Порівнюючи розмір вимог, заявлених у позовній заяві та в уточненні вих. № 14/12/18-02 від 14.12.2018 до позовної заяви, позивач зменшив розмір позовних вимог.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог - це процесуальне право, передбачене п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв уточнення вих. № 14/12/18-02 від 14.12.2018 до позовної заяви, а відтак має місце нова ціна позову - 636 659,34 грн., з якої й вирішується спір.

02.01.2019 відповідач надіслав до суду відзив № 426/1 від 26.12.2018 на позовну заяву, в якому позову не визнає, просить відмовити у його задоволенні.

03.01.2019 відповідач подав суду клопотання №3/1 від 02.01.2019, в якому просив відкласти підготовче засідання у зв'язку з викликом уповноваженої особи - директора підприємства до Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України для участі у допиті у кримінальному провадженні в якості свідка та відсутністю на підприємстві іншого законного представника.

Клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання було залишено судом без задоволення, оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнавалась обов'язковою, представництво інтересів в суді не обмежено певним колом осіб, а тому ПП "Європацукор" був вправі доручити представництво своїх інтересів іншому представнику.

21.01.2019 від позивача надійшли заперечення на відзив № 18/01/19-01 від 18.01.2019, в яких позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими.

Ухвалою суду від 06.02.2019 було продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів - до 11.03.2019р. включно; відкладено підготовче засідання на "20" лютого 2019 р.; було встановлено позивачу строк до 19.02.2019р. для подачі розрахунку заборгованості, заявленої до стягнення, та встановлено відповідачу строк до 19.02.2019р. для подачі заперечень відповідно до ст. 167 Господарського процесуального кодексу України.

14.02.2019 від позивача надійшов розрахунок заборгованості № 12/02/19-01 від 12.02.2019.

Розрахунок заборгованості було направлено відповідачу 12.02.2019, що підтверджується фіксальним чеком та накладною № 396 від 12.02.2019 з описом вкладення у цінний лист, доданим позивачем до розрахунку заборгованості.

Як вбачається із витягу з сайту ПАТ "Укрпошта", поштове відправлення позивача (розрахунок заборгованості) було вручено відповідачу 18.02.2019.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на розрахунок чи заперечень відповідно до ст. 167 Господарського процесуального кодексу України не подав. Факт належного повідомлення представника відповідача про судовий розгляд підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 801 від 16.02.2019.

Ухвалою суду від 20.02.2019 було закрито підготовче провадження; призначено справу до судового розгляду по суті на 13 березня 2019 р.

21.02.2019 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив № 18/2 від 18.02.2019, в яких відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заперечення було надіслано відповідачем до суду 19.02.2019, тобто до закриття підготовчого провадження, тому судом прийнято зазначені заперечення та приєднано до матеріалів справи.

В судове засідання 13.03.2019 представник відповідача не з'явився, хоча відповідач належним чином був повідомлений про дату і час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 359 від 07.03.2019.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути спір за відсутності представника відповідача, зважаючи на те, що відповідач належним чином був повідомлений про судовий розгляд.

Вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеркоалтрейдінг" до Приватного підприємства "Європацукор" про стягнення 636 659,34 грн. підлягає до задоволення з огляду на наступне.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що 01.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеркоалтрейдінг" та Приватним підприємством "Європацукор" було укладено договір поставки №01/06/2017.

Відповідно до п. 1.1. договору поставки позивач, як постачальник, зобов'язується поставити у встановлений термін у власність відповідача, як покупця, вугільну продукцію-антрацит (код за УКТ ЗЕД 2701), а покупець зобов'язується прийняти вугілля та сплатити за нього грошові кошти на умовах, викладених у договорі.

Згідно з п.1.2. договору поставки, марка вугілля, сорт, кількість, якість, строки поставки визначаються у специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору.

На виконання умов договору поставки між сторонами було укладено специфікацію № 3 від 29.03.2018 на поставку вугілля, у кількості 350,00 тонн, та специфікацію № 4 від 16.05.2018 на поставку вугілля у кількості 350,00 тонн, за ціною еквівалентною 203 долара США за 1 тонну з ПДВ, зі строком відвантаження протягом квітня та травня відповідно.

Відповідно до п. 4.2. договору поставки, оплата вугілля здійснюється покупцем по факту поставки постачальником протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту його отримання покупцем згідно з п. 3.7. Покупець зобов'язується здійснити оплату отриманого вугілля шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у рахунках постачальника.

Згідно з п. 3.7. договору поставки постачальник передає у власність покупця вугілля, вказане у видаткових накладних на підставі додатків - специфікацій до цього договору. Датою поставки та право власності на вугілля виникає у покупця з дати, що вказана па штемпелі залізничної накладної станцією призначення після оформлення митної декларації.

На виконання умов договору поставки та специфікацій № 3 та № 4, позивач 09.05.2018 та 08.06.2018 поставив відповідачу вугілля в кількості 344,65 тонни на суму 1 847 416,37 грн. та 279,2 тонни на суму 1 485 564,01 грн., що підтверджується залізничними накладними та видатковими накладними № 050902 від 09.05.2018 та № 060801 від 08.06.2018 (а.с. 42,44, том 1) та актами прийому-передачі № 050902 від 01.06.2017 та № 060801 від 01.06.2017 (а.с. 43,45, том 1). Загальна вартість поставленого вугілля становила 3 332 980, 37 грн.

Відповідачем було сплачено 2 425 000 грн. що підтверджується копіями платіжних доручень № 609 від 05.07.2018, № 656 від 17.07.2018, № 690 від 25.07.2018, № 733 від 31.07.2018, № 799 від 21.08.2018, № 933 від 14.09.2018, № 965 від 20.09.2018, № 1058 від 04.10.2018, № 1316 від 08.11.2018, № 1320 від 09.11.2018, № 1350 від 16.11.2018.

05.10.2018 на адресу відповідача позивач направляв претензію № 1000-1, в якій просив відповідача сплатити 1 781 317,90 грн. заборгованості за поставлене вугілля (а.с. 37-38, том 1).

Факт надіслання претензії підтверджується копіями опису вкладення в цінний лист та копіями квитанції та накладної № 639 від 05.10.2018 (а.с. 39-41, том 1).

27.10.2018 між сторонами було укладено акт № 27/10 зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 224 400 грн.; 29.10.2018 - акт зарахування зустрічних однорідних вимог № 29/10 на суму 224 400 грн.; 30.10.2018 - акт зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 226 800 грн., а всього на суму 675 600 грн. (а.с. 57-59, том 1).

Отже, всього відповідачем було сплачено 3 100 600 грн., однак сума в розмірі 232 380,37 грн. залишилась несплаченою.

04.12.2018 відповідачем було перераховано позивачу 232 380,37 грн. заборгованості за отриманий товар, що підтверджується копією платіжного доручення № 1418 від 04.12.2018 (а.с. 119, том 1).

Враховуючи заяву про зменшення розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути із відповідача 636 659,34 грн., з них: 157 664,24 грн. заборгованості відповідно до пункту 7 специфікацій до договору поставки, 376 483,37 грн. пені, з них: за поставкою від 09.05.2018 за період з 15.05.2018 по 26.10.2018 - 162 494,27 грн., за поставкою від 08.06.2018 за період з 14.06.2018 по 03.12.2018 - 213 989,10 грн., 70 121,92 грн. збитків, завданих інфляцією за період з 01.09.2018 по 26.10.2018 та за період з 01.09.2018 по 30.11.2018, 32 389,81 грн. процентів річних за період з 15.05.2018 по 26.10.2018 та за період з 14.06.2018 по 03.12.2018.

Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача 157 664,24 грн. заборгованості відповідно до пункту 7 специфікацій до договору поставки слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 7 специфікацій № 3 від 29.03.2018 та № 4 від 16.05.2018 оплата за вугілля здійснюється в гривнях за курсом НБУ долара США, встановленим у робочий день, що передує даті оплати рахунку, виходячи з еквівалента ціни за вугілля.

Ціна за вугілля за двома специфікаціями складає 203,00 долара США за 1 тонну з ПДВ. Курс НБУ гривні по відношенню до долара США станом на 29.03.2018 року, становив 26,405249 грн. Курс НБУ гривні по відношенню до долара США станом на 16.05.2018 року, становив 26,210807 грн.

Судом встановлено, що оплата вартості отриманого вугілля відповідачем здійснювалась частково, в різні періоди, різними сумами та з порушенням вимог п.4.2. договору поставки, в якому сторони передбачили, що оплата вугілля відповідачем повинна здійснюватися протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання вугілля.

Коливання курсу долара США мало місце і цей факт підтверджується відомостями із офіційного сайту НБУ щодо курсу гривні до долара США станом на дні, попередні дням здійснення оплат відповідачем.

Як вбачається із матеріалів справи, рахунки-коригування та коригуючи накладні про сплату різниці вартості поставленого товару, що виникла внаслідок коливання курсу долара, направлялись позивачем відповідачу, що підтверджується, доданими до матеріалів справи копіями скріншотів з електронної пошти та експрес-накладних (а.с. 196-225).

Однак, відповідач різниці вартості товару, що виникла внаслідок коливання курсу долара не сплатив, заперечень позивачу щодо цієї різниці не висловив.

Заборгованість, яка утворилась внаслідок коливання курсу НБУ гривні по відношенню до долара США, становить 157 664,24 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору специфікація є невід'ємною частиною договору.

Тобто, сторони при укладенні договору визначили особливості формування ціни договору, погодивши можливість її коригування з урахуванням зміни комерційного курсу гривні до іноземної валюти (долар США) станом на день, що передує моменту фактичної сплати покупцем ціни товару, при цьому, як вбачається із матеріалів справи, предметом спору у ній є саме стягнення різниці вартості товару у зв'язку зі зміною комерційного курсу гривні до долара США станом на момент фактичної сплати покупцем ціни товару.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 189 Господарського кодексу України ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб'єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (стаття 632 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Згідно зі статтею 524 зазначеного Кодексу зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з цим, частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11, від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11 зазначено, що положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною другою статті 11 Кодексу серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначено договори та інші правочини.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 Кодексу унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Беручи до уваги викладене, сума в розмірі 157 664,24 грн., що нарахована позивачем відповідно до п. 7 специфікацій, які є невід'ємними частинами договору поставки № 01/06/2017 від 01.06.2017, обгрунтована та підлягає до стягнення із відповідача в повному обсязі.

Що стосується нарахованих позивачем 376 483,37 грн. пені, з них: за поставкою від 09.05.2018 за період з 15.05.2018 по 26.10.2018 - 162 494,27 грн., за поставкою від 08.06.2018 за період з 14.06.2018 по 03.12.2018 - 213 989,10 грн., 70 121,92 грн. збитків, завданих інфляцією за період з 01.09.2018 по 26.10.2018 за поставкою від 09.05.2018 та за період з 01.09.2018 по 30.11.2018 за поставкою від 08.06.2018, 32 389,81 грн. процентів річних за період з 15.05.2018 по 26.10.2018 за поставкою від 09.05.2018, з 14.06.2018 по 03.12.2018 за поставкою від 08.06.2018 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 4.2. договору оплата вугілля здійснюється покупцем по факту поставки постачальником протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту його отримання покупцем згідно з п. 3.7. покупець зобов'язується здійснити оплату отриманого вугілля шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у рахунку постачальника.

Як вбачається із видаткових накладних № 050902 від 09.05.2018 та № 060801 від 08.07.2018 відповідач отримав вугілля, що ним не заперечується.

Враховуючи строки оплати переданого вугілля, встановлені п. 4.2. договору, останнім днем оплати за поставкою від 09.05.2018 є 14.05.2018; за поставкою від 08.06.2018 останнім днем оплати є 13.06.2018, тобто з 15.05.2018 та з 09.06.2018 відповідно починається прострочення оплати вартості поставлених партій вугілля.

Відповідно до п. 7.2. договору поставки № 01/06/2017 від 01.06.2017 прострочення оплати вартості поставленої партії вугілля, відповідно до п. 4.2. договору, або строків оплати визначених у специфікації тягне сплату покупцем на користь постачальника пені в розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення. Пеня нараховується від дня виникнення прострочення і по день остаточного погашення зобов'язання за договором.

Оскільки відповідач здійснював часткові оплати отриманого вугілля із порушенням строків, встановлених п. 4.2. договору, то вимога позивача про стягнення з відповідача 376 483,37 грн. пені підлягає до задоволення в повному обсязі.

У відповідності із ст. ст. 610, 611, ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування процентів річних судом встановлено, що є правові підстави для нарахування 32 389,81грн. процентів річних.

Враховуючи порушення відповідачем строків оплати згідно з договором поставки № 01/06/2017, встановлених п. 4.2. договору, з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України слід також стягнути 70 121,92 грн. збитків, завданих інфляцією.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві та в запереченнях, то згідно з договором поставки, укладеним між сторонами, валютою розрахунку є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до пункту 7 специфікації, що є невід'ємною частиною договору поставки, оплата за вугілля здійснюється в гривнях за курсом НБУ долара США, встановлений у робочий день, що передує даті оплати рахунку, виходячи з еквівалента ціни за вугілля.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається зі змісту наведеної вище норми, в ній відсутні буд-які виключення з правил, які б унеможливлювали застосування цією норми у випадках, коли в договорі формування вартості товару здійснюється з прив'язкою до курсу іноземної валюти.

Розраховуючи розмір інфляційного збільшення суми заборгованості за поставкою, позивач у своїх розрахунках піддавав індексації саме гривню, а не іноземну валюту, яка індексації не підлягає.

Крім цього, прив'язка за умовами контракту вартості товару до іноземної валюти за своєю суттю не є мірою відповідальності (покарання). В такому випадку прив'язка вартості товару до іноземної валюти є способом формування ціни товару, про який сторони договору за взаємною згодою домовляються перед укладанням відповідного договору, керуючись, зокрема, положеннями про свободу договору, закріпленими статтею 627 ЦК України, де зазначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в кладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У зв'язку із задоволенням позову судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 509, 525, 533, 549, 610, 611, 712, 625, 627, 628 Цивільного кодексу України, ст.ст. 129, 189, 190, 230, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного підприємства «Європацукор» (45300, Волинська область, смт. Іваничі, вул. Заводська, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеркоалтрейдінг" (49000, м. Дніпро, вул. Глінки, 2/201, ) 157 664 грн. 24 коп. заборгованості, 376 483 грн. 37 коп. пені, 70 121 грн. 92 коп. збитків, завданих інфляцією, 32 389 грн. 81 коп. процентів річних та 9 549 грн. 89 коп. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено:18.03.2019р.

Суддя І. О. Якушева