СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р. Справа № 905/1964/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх.№417 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 09.01.2019 (рішення ухвалено суддею Курило Г.Є. у приміщенні господарського суду Донецької області, повний текст рішення складено та підписано 14.01.2019) у справі №905/1964/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квант Енергія", м. Бахмут Донецької області,

про стягнення пені у розмірі 132990,91 грн., 3% річних у розмірі 7144,16 грн., інфляційних витрат у розмірі 77336,53 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ТОВ "Квант Енергія" про стягнення пені у розмірі 132990,91грн., 3% річних у розмірі 7144,16грн., інфляційних втрат у розмірі 77336,53 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 09.01.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, із посиланням на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 15.03.2018 у справі №904/10736/16, від 22.05.2018 у справі №905/3266/16, зазначив, що заборгованість відповідача за поставлений природний газ у 2015 році погашена у повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню імперативні приписи ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з огляду на що, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, відповідно - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач із рішенням не погодився, у межах встановленого законом строку подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним, оскільки матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до відповідного реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - тоді як включення підприємства до вказаного реєстру, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові у справі №908/3211/16, є необхідною умовою для здійснення процедури врегулювання заборгованості.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 12.03.2019.

11.03.2019 у зв'язку із знаходженням на лікарняному судді Фоміної В.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

Присутній у судовому засіданні 12.03.2019 представник позивача підтримав викладену ним письмово правову позицію. Окрім того, даний учасник справи із посиланням на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №917/887/18 наводив нові підстави для задоволення позовних вимог (які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не зазначалися в апеляційній скарзі), а саме, на думку представника ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", до правовідносин сторін у даній справі не можуть бути застосовані положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки відповідач не є теплопостачальною (теплогенеруючою) організацією.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, не направив представника для участі в даному засіданні та не повідомив суд про причини його неявки.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Присутній у судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

31.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квант Енергія" (відповідач, покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу №1578/15-БО-6 з подальшими додатковими угодами (а.с.16 - 33), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД , а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

За правилами п.2.1 укладеного сторонами правочину (в редакції додаткової угоди №8 від 25.08.2015) продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 247,371тис.куб.м.

Згідно з п.3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Ціна газу узгоджена сторонами у розділі 5 договору (з урахуванням подальших додаткових угод).

Згідно з п. 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Умовами п.7.2. договору встановлено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років (п. 9.3. договору).

Відповідно до розділу 11 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На підставі вищезазначеного договору позивачем та відповідачем було підписані акти приймання-передачі природного газу за січень, лютий, березень, квітень, вересень, жовтень, листопад та грудень 2015 року на загальну суму 1583450,86 грн. (а.с. 34 - 41).

З урахуванням вищенаведених приписів п. 6.1 договору, зобов'язання з оплати газу, який було прийнято протягом 2015 року, мали бути виконані наступним чином:

- за поставкою січня 2015 року на суму 291770,58 грн. - 16.02.2015 включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.02.2015, 15.02.2015) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України);

- за поставкою лютого 2015 року на суму 201092,79грн. - 16.03.2015 включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.03.2015, 15.03.2015) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України);

- за поставкою березня 2015 року на суму 183060,96 грн. - 14.04.2015 включно;

- за поставкою квітня 2015 року на суму 56871,83 грн. - 14.05.2015 включно;

- за поставкою вересня 2015 року на суму 21254,67 грн. - 14.10.2015 включно;

- за поставкою жовтня 2015 року на суму 157446,06 грн. - 16.11.2015 включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.11.2015, 15.11.2015) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України);

- за поставкою листопада 2015 року на суму 284262,92грн. - 14.12.2015 включно;

- за поставкою грудня 2015 року на суму 387691,05грн - 14.01.2016 включно.

Однак у процесі погашення боргу оплата здійснювалася з порушенням встановлених договором строків, а саме, відповідачем було сплачено:

1) за поставкою січня 2015 року на суму 291770,58 грн.: 10.03.2015 - 16065,20грн., 23.03.2015 - 64222,42грн., 22.04.2015 - 120000,00грн., 20.05.2015 - 10400,00грн., 02.06.2015 - 40000,00грн., 25.06.2015 - 41082,96 грн.;

2) за поставкою лютого 2015 року на суму 201092,79 грн.: 25.06.2015 - 201092,79 грн.;

3) за поставкою березня 2015 року на суму 183060,96 грн.: 25.06.2015 - 35124,25 грн.; 31.08.2015 - 94400,00 грн., 08.09.2015 - 53536,71грн.;

4) за поставкою квітня 2015 року на суму 56871,83 грн.: 08.09.2015 - 56871,83 грн.;

5) за поставкою вересня 2015 року на суму 21254,67 грн.: 10.11.2015 - 21254,67 грн.;

6) за поставкою жовтня 2015 року на суму 157446,06 грн.: 26.11.2015 - 74930,00 грн., 09.12.2015 - 41258,35 грн., 14.12.2015 - 38524,07 грн., 28.12.2015 - 2733,64 грн.;

7) за поставкою листопада 2015 року на суму 284262,92 грн.: 28.12.2015 - 102596,91грн., 30.12.2015 - 181666,01 грн.;

8) за поставкою грудня 2015 року на суму 387691,05 грн.: 30.12.2015 - 0,50 грн., 18.01.2016 - 125100,00грн., 29.01.2016 - 90000,00грн., 17.02.2016 - 113469,00 грн., 11.03.2016 - 17705,96 грн., 17.03.2016 - 41415,59 грн.

Отже, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, заборгованість відповідача за зобов'язаннями 2015 року у розмірі 1583450,86 грн. була погашена у повному обсязі лише 17.03.2016.

Таким чином, вважаючи свої права порушеними, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з позовом до суду про стягнення з відповідача пені в розмірі 132990,91 грн., 3% річних у розмірі 7144,16 грн. та інфляційних втрат у розмірі 77336,53 грн. у зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов договору в частині своєчасних розрахунків за одержаний природний газ.

Місцевий господарський суд у позові відмовив - з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає, що з висновками суду першої інстанції слід погодитися з огляду на наступне.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, погашення відповідачем заборгованості за зобов'язаннями січня - квітня та вересня - грудня 2015 року було здійснено з порушенням строків, визначених у договорі №1578/15-БО-6 від 31.12.2014.

Виходячи з тривалості періоду прострочення виконання кожного із зобов'язань та сум заборгованості, позивачем здійснено розрахунок пені в розмірі 132990,91 грн., 3% річних у розмірі 7144,16 грн. та інфляційних втрат у розмірі 77336,53 грн. (а.с. 12 - 15). Перевіривши вказаний розрахунок, колегія суддів зазначає, що він є арифметично та методологічно правильним. Будь-яких заперечень або контррозрахунків стосовно заявлених до стягнення сум відповідачем не надано до суду першої та апеляційної інстанції.

Разом з тим, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 2 Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 ст. 7 Закону встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто вказаною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суму заборгованості, так і у спосіб списання цих нарахувань у разі погашення основного боргу до набрання чинності цим Законом.

Як було встановлено вище, останній платіж на погашення суми основного боргу відповідачем здійснено 17.03.2016 - тобто до 30.11.2016, коли набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Отже, дія вказаного нормативного акту поширюється на спірні правовідносини зі стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, тому місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідні суми у даному випадку не нараховуються (підлягають списанню), та правомірно відмовив у задоволенні позову про стягнення вказаних сум із відповідача на користь позивача.

Позивач в апеляційній скарзі стверджував, що застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним, оскільки матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до відповідного реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - тоді як включення підприємства до вказаного реєстру, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові у справі №908/3211/16, є необхідною умовою для здійснення процедури врегулювання заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи дійсно не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Водночас частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії, оскільки застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом, зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст. 1, 2, 3 Закону.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 22.05.2018 у справі №905/3266/16, на які правомірно послався місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні.

Окрім того, у постанові від 29.01.2019 у справі №925/108/18 Верховний Суд зазначив, що вимогу стосовно включення до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (як передумову для застосування процедури реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ) встановлено для теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, які не погасили до 31.12.2016 заборгованість перед постачальником за спожитий до 01.07.2016 природний газ. Відтак, до заборгованості, що виникла та була погашена споживачем до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", не можуть бути застосовані правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Колегія суддів додатково зазначає, що у постанові від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, Верховний Суд також вказує на те, що частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії і її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. При цьому, як вбачається зі змісту постанови, підставою для відмови у позові ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі №908/3211/16 стали саме вищенаведені приписи закону, а не той факт, що відповідач у зазначеній справі включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

У судовому засіданні 12.03.2019 представник позивача із посиланням на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №917/887/18 наводив нові підстави для задоволення позовних вимог (які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не зазначалися в апеляційній скарзі), а саме, на думку представника ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", до правовідносин сторін у даній справі не можуть бути застосовані положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки відповідач не є теплопостачальною (теплогенеруючою) організацією.

В обґрунтування неможливості наведення вищевказаних підстав позову в ході розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача зазначив, що про відповідну правову позицію йому стало відомо лише з постанови Східного апеляційного господарського суду від 08.02.2019 у справі №917/887/18.

Проте колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.5 ст.269 ГПК України, у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Окрім того, чинне процесуальне законодавство не містить норм щодо обов'язковості врахування апеляційним господарським судом висновків суду цієї ж, тобто апеляційної, інстанції.

Представник позивача наполягав на тому, що суд має врахувати відсутність у відповідача правового статусу теплопостачальної (теплогенеруючої) організації, зазначаючи, що за таких умов застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є порушенням норм матеріального права, а відтак, і обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення в порядку ч.4 ст.269 ГПК України.

Надаючи оцінку вищевказаним твердженням ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про теплопостачання", теплогенеруюча організація - суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно з наявним у матеріалах справи витягом із ЄДР з детальною інформацію про відповідача, ТОВ "Квант Енергія" (а.с.52, зворотний бік), до видів діяльності даного підприємства належить постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

За умовами п.1.2 укладеного між сторонами в даній справі договору №1578/15-БО-6 від 31.12.2014 газ, що продається за цим договором, використовується покупцем (тобто ТОВ "Квант Енергія") виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Будь-які докази, що свідчили б про те, що ТОВ "Квант Енергія" не здійснює виробництво теплової енергії, а відтак, і не є теплогенеруючою (теплопостачальною) організацією, у матеріалах справи відсутні. Позивачем відповідних доказів суду також не надано.

Отже, всупереч вимогам ч.1 ст.74 ГПК України, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень - позивач не довів своїх тверджень про те, що застосування до спірних правовідносин Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є порушенням норм матеріального права.

Тобто в ході апеляційного провадження позивачем не було наведено аргументів, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 09.01.2019 у справі №905/1964/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.03.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов