ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

___________________________________________________________

"12" березня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2691/18

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: не зявився;

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю САГІТТА-Т про стягнення заборгованості у розмірі 599 601,06грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН, звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю САГІТТА-Т про стягнення 599 601,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором поставки з відстрочкою платежу №33/17 від 01.03.2017р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.12.2018р. було відкрито провадження по справі №916/2691/18. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали, суд встановив наступне.

01 березня 2017р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН (Постачальник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Сагітта-Т (Покупець) було укладено Договір поставки з відстроченням платежу №33/17 (далі-Договір), згідно якого Постачальник зобовязується поставляти Покупцю, а Покупець зобовязується приймати та сплачувати товари відповідно до умов цього Договору (п.1.1 Договору).

Цей Договір складено на невизначений строк та він діє до його завершення за згодою сторін чи з підстав, передбачених чинним законодавством (п.7.1 Договору).

Відповідно до п.1.2 Договору товаром за цим Договором є товари, зазначені в узгоджених сторонами Специфікаціях, які є невідємними частинами цього Договору. В Специфікаціях зазначається перелік товарів що поставляється по договору та ціни на них .

За умовами п.2.1 Договору поставка товару здійснюється за узгодженими сторонами цінами, визначеними в Специфікаціях.

Згідно з п.3.1 Договору постачання товару здійснюється на умовах DDP склад Покупця однією або декількома партіями у відповідності до специфікації або накладних, які складаються на кожну таку партію.

За умовами п.4.1 Договору оплату кожної окремої партії товару (зазначеній у накладній) за даним Договором Покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на розрахунковий рахунок Постачальника впродовж 30 календарних днів з моменту її отримання/ реалізації.

Позивач зазначає, що відповідно до умов Договору поставки з відстроченням платежу №33/17 від 01.03.2017р. в період з 19.04.2017р. по 28.04.2018р. він передав у власність відповідача товар на загальну суму 1917934,37грн., що підтверджується товарно-транспортними та видатковими накладними, підписаними сторонами без зауважень.

В цей період покупцем було повернуто, а позивачем прийнято згідно з умов п.3.13 Договору в якості повернення товар на загальну суму 134895,58 грн.

Відповідач свої зобовязання за Договором поставки з відстроченням платежу №33/17 від 01.03.2017р. щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково, на сумму 1279796,50грн. в звязку з чим у нього виникла заборгованість за отриманий товар в сумі 503242,29грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором поставки з відстроченням платежу №33/17 від 01.03.2017р. щодо належної оплати вартості отриманого товару, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН звернулась до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч.1 ст.173 господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у томі числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено в ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 01 березня 2017р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН (Постачальник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Сагітта-Т (Покупець) було укладено Договір поставки з відстроченням платежу №33/17 (далі-Договір), згідно якого Постачальник зобовязується поставляти Покупцю, а Покупець зобовязується приймати та сплачувати товари відповідно до умов цього Договору. Товаром за цим Договором є товари, зазначені в узгоджених сторонами Специфікаціях, які є невідємними частинами цього Договору. В Специфікаціях зазначається перелік товарів що поставляється по договору. (п.1.1, 1.2 Договору).

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов в період з 19.04.2017р. по 28.04.2018р. поставив відповідачу товар на загальну суму 1 911 877,16 грн. що підтверджується, товарно-транспортними та видатковими накладними, підписаними сторонами без зауважень.

Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (ч. 1, ст. 692 Цивільного Кодексу України)

Положеннями ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п.4.1 Договору оплату кожної окремої партії товару (зазначеній у накладній) за даним Договором Покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на розрахунковий рахунок Постачальника впродовж 30 календарних днів з моменту її отримання/реалізації.

В той же час, відповідач за отриманий товар розрахувався частково, на сумму 1279796,50грн. в звязку з чим у нього виникла заборгованість за договором поставки з відстроченням платежу №33/17 від 01.03.2017р.в сумі 497 185,08 грн.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Отже, враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Сагітта-Т вартості поставленого та не оплаченого за договором поставки №33/17 від 01.03.2017р. товару в сумі 497 185,08грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх грошових зобовязань перед позивачем за договором поставки №33/17 від 01.03.2017р., що зумовило нарахування останнім пені за період в сумі 81278,80грн.

Так, у відповідності до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобовязання.

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Зі змісту п.5.2. Договору вбачається, що кожна із сторін за кожен день прострочки виконання будь-яких своїх зобовязань, що вбачаються з цього Договору, сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє за весь час такого прострочення, а також, крім того компенсує будь-які прямі та непрямі збитки, покликані таким простроченням. Для постачальника пені обраховується від вартості партії товару, в період поставки якого відбулось порушення договору, а для покупця від суми простроченого платежу.

Проте, перевіривши надані позивачем розрахунок пені, судом встановлено що надані розрахунки не відповідають вимогам законодавства, в звязку з чим судом самостійно здійснено перерахунок пені.

Так, здійснивши перерахунок пені за допомогою системи Ліга Закон, із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, судом встановлено, що загальна сума пені яка підлягає задоволенню становить 80 231,17грн..

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно абз.5, 6 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові... Тієї ж позиції дотримується ВСУ у постановах від 04.07.2011 по справі №13/210/10, від 12.09.2011р. по справі № 6/433-42/183 та ВГСУ у постанові від 16.03.2011 по справі № 11/109.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 8 194,13 грн. та інфляційні витрати в сумі 6 885,84 грн. Розглянувши надані позивачем розрахунки інфляційних витрат та трьох відсотків річних, суд доходить висновку, що розрахунок трьох відсотків річних помилковий та повинен становити 8072,64 грн., а розрахунок інфляційних витрат було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства в сумі 6 885,84 грн.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН є обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи проте враховуючи перерахунок суми основного боргу, пені та тьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 20, 73, 74, 76, 86, 130, 165, 231, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН (65011, м. Одеса, пров. Онілової, 16, ) до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю САГІТТА-Т (65072, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, буд. 2, ) задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю САГІТТА-Т (65072, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, буд. 2, ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АЛАН (65011, м. Одеса, пров. Онілової, 16, ) основний борг в сумі 497 185 (чотириста девяносто сім тисяч сто вісімдесят п'ять)грн. 08 коп., 3% річних в сумі 8 072 (вісім тисяч сімдесят дві)грн. 64коп., інфляційні витрати в розмірі 6 885 (шість тисяч вісімсот вісімдесят пять)грн.. 84коп., пеню в сумі 80 231 (вісімдесят тисяч двісті тридцять одна)грн. 17 коп. та судовий збір в розмірі 8 885 (вісім тисяч вісімсот вісімдесят п'ять/ грн. 20коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 22 березня 2019 р.

Суддя С.Ф. Гут