ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/77/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до Комунального підприємства "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради, смт. Краснопавлівка
про стягнення 814772,37 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 814772,37 грн., у тому числі: пеня у сумі 413553,85 грн., три проценти річних у сумі 24293,68 грн., інфляційні втрати у сумі 376924,84 грн. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, а саме 12221,59 грн. сплаченого судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом даної справи.

В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідачем були порушені умови договору № 3184/15-БО-32 купівлі-продажу природного газу від 12.12.2014 щодо оплати переданого газу за даним договором.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.01.2019 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, призначено підготовче засідання на 28.01.2019 о 11:00.

25.01.2019 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№ 2243), який судом долучено до матеріалів справи. Згідно відзиву відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача нарахованих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У підготовчому засіданні призначеному на 28.01.2019 судом була постановлена ухвала про відкладення підготовчого засідання на 12.02.2019 о 11:00.

04.02.2019 позивач надав до суду відповідь на відзив (вх.№ 3029), в якій вказував, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідача включено до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" у даному спорі є неправомірним.

12.02.2019 судом була постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 922/77/19 до судового розгляду по суті на 05.03.2019 о 12:45.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

12 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради (покупець) був укладений договір № 3184/15-БО-32 купівлі-продажу природного газу (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно п.1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (далі - споживачам покупця).

Також, між сторонами були укладені наступні додаткові угоди до договору: № 1 від 27.02.2015, № 2 від 11.03.2015, № 3 від 07.04.2015, № 4 від 29.05.2015, № 5 від 09.06.2015, № 6 від 21.07.2015, № 7 від 30.07.2015, № 8 від 21.10.2015, № 9 від 22.10.2015, № 10 від 02.11.2015, № 11 від 25.11.2015.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 5423318,40 грн., що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.01.2015 р. за січень 2015 р. на суму 1143928,82 грн.;

- від 28.02.2015 р. за лютий 2015 р. на суму 935545,36 грн.;

- від 31.03.2015 р. за березень 2015 р. на суму 840661,41 грн.;

- від 30.04.2015 р. за квітень 2015 р. на суму 109289,14 грн.;

- від 31.10.2015 р. за жовтень 2015 р. на суму 502936,85 грн.;

- від 30.11.2015 р. за листопад 2015 р. на суму 768129,95 грн.;

- від 31.12.2015 р. за грудень 2015 р. на суму 1122826,87 грн.

Пунктом 6.1. договору було встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. договору було передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Згідно позову позивач вказує, що відповідачем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням п. 6.1. договору.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог була надана до суду довідка по операціях за договором № 3184/15-БО-32, сальдо по КП "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради за договором № 3184/15-БО-32, копія договору № 321/375-в про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 № 375 від 10.12.2015 та копія акту звіряння розрахунків від 09.12.2015.

З довідки по операціях за договором № 3184/15-БО-32 та сальдо по КП "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради за договором № 3184/15-БО-32 вбачається, що станом на момент звернення позивача з позовом до суду відповідач за поставлений природний газ розрахувався повністю. Остаточна оплата за поставлений газ відповідачем була здійснена до 30.11.2016.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 30.11.2016 відповідач не мав основної заборгованості за природний газ, отриманий за договором. Придбаний за договором природний газ був використаний відповідачем у процесі виробництва теплової енергії.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

На відносини сторін з приводу врегулювання заборгованості, що виникла між ними на підставі договору купівлі - продажу природного газу № 3184/15-БО-32 від 12.12.2014, поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016.

У преамбулі цього Закону вказано, що він визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії":

процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно зі статтею 2 Закону, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі зазначаються такі дані про підприємство: повне найменування юридичної особи; код згідно з ЄДРПОУ; номер і дата внесення до реєстру даних про підприємство; основний вид діяльності (згідно з ліцензією); фактичне місцезнаходження підприємства; прізвище, імя та по батькові особи, уповноваженої діяти від імені підприємства, із зазначенням посади і номерів телефонів; реквізити ліцензій підприємства, що були чинними в період виникнення заборгованості за спожиті енергоносії, яка підлягає врегулюванню згідно із Законом; підстава включення підприємства до реєстру (дата видання та номер наказу Мінрегіону); підстава і дата внесення змін до інформації про включене до реєстру підприємство (дата видання та номер наказу Мінрегіону); підстава і дата виключення підприємства з реєстру (дата видання та номер наказу Мінрегіону); обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 1 січня 2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 1 липня 2016 року.

Разом з тим, частиною 3 статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому, у частині 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" не ставиться право не нарахування (списання) з боржника неустойки, інфляційних втрат та відсотків річних у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом і виконання цієї норми не потребує включення підприємства до Реєстру.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, висновки якого господарський суд відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховує при застосуванні до спірних правовідносин норми права, а саме частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії".

Зокрема, Верховний Суд, відхиляючи аргумент сторони про те, що не включення боржника до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості унеможливлює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, у своїй постанові вказав, що у статті 2 Закону законодавець визначив, що дія Закону поширюється саме на відносини із врегулювання заборгованості.

Визначення терміну "процедура врегулювання заборгованості", наведеного у пункті 5 частини 1 статті 1 Закону, передбачає як заходи зі зменшення та/або реструктуризації заборгованості, так і заходи щодо її списання.

Із частини 1 статті 3, пункту 1 частини 1 статті 4 Закону вбачається, що Закон передбачає проведення взаєморозрахунків за спожитий природний газ без урахування розміру зобов'язань зі сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ. З наведеного вбачається, що сплата неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних відбувається поза порядком проведення взаєморозрахунків, для яких Законом визначено особливу процедуру. Водночас, порядок сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних не можна розглядати окремо від інших положень Закону.

У частині 1 статті 5 Закону визначено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість. Однак до такої заборгованості не враховуються суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Оскільки всі попередні статті (1, 3, 4, 5) Закону визначали умови проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, у статті 7 Закону передбачено порядок списання суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Так, у частині 1 статті 7 Закону мова йде саме про реструктуризовану заборгованість, для проведення якої необхідно, щоб підприємство було включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Натомість, у частині 3 статті 7 Закону мова не йде про реструктуризовану заборгованість, а про заборгованість за природний газ, яка існувала та була погашена теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями до набрання чинності цим Законом.

Отже, до заборгованості, що виникла та погашена до набрання чинності Законом не можуть бути застосовані передбачені Законом правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки за загальним правилом (частина 1 стаття 58 Конституції України) закон не має зворотної дії в часі.

Таким чином, виконання частини 3 статті 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Згідно матеріалів справи, відповідач розрахувався за поставлений природній газ в повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", станом на 30.11.2016 заборгованості перед позивачем за отриманий за договором у період з січня по грудень 2015 року природний газ не мав.

Відповідно до наданого позивачем до справи розрахунку заборгованості вбачається, що 3% річних, інфляційні та пеня нараховані позивачем за зобов'язаннями відповідача, що виникли у строк до набрання чинності вказаним Законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов'язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом.

При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу частини 1 статті 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 3 статті 7 Закону викладена у Постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, від 29.01.2018 у справі №904/10745/16 та від 23.01.2018 у справі №914/3131/15.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

За таких обставин, врахувавши приписи частини 3 статті 7 Закону та встановивши, що заявлені до стягнення з відповідача суми пені, 3% річних та інфляційних втрат було нараховано на заборгованість, яку відповідач погасив до набрання чинності Законом, а тому такі нарахування підлягають списанню в силу приписів частини 3 статті 7 зазначеного Закону, суд дійшов висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у звязку з чим судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ).

Відповідач - Комунальне підприємство "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради (64621, Харківська область, смт. Краснопалвка, м-н, 16, ).

Повне рішення складено 13.03.2019 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/77/19