ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/8150/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання Подоляк Р.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙЛАНТ СЕРВІС" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 (повний текст складено 13.11.2018)

у справі №910/8150/18 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙЛАНТ СЕРВІС"

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про зобов'язання вчинити дії

В судовому засіданні 28.02.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "АЙЛАНТ СЕРВІС" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач) про зобов'язання вчинити дії.

Позов обґрунтований тим, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" безпідставно не передає позивачу, як поручителю за договором №4А13453И/П від 16.11.2016, копії кредитних договорів №4А13453И від 25.07.2013, № 4А13632И від 08.10.2013, №4А14192И від 17.02.2014 та №4А14405И від 24.12.2014 з додатковими угодами, договорами застави, поруки.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі №910/8150/18 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, викладених у позові, та порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 30.11.2018 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що згідно ч.1 ст.556 ЦК України відповідач повинен вручити йому документи, що підтверджують обов'язок боржника.

На думку апелянта, висновок суду, про недоведення позивачем факту належного виконання свого зобов'язання за кредитним договором не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи.

Звертає увагу суду, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежена сплатою кредиту та відсотків на умовах та термінах, визначених кредитним договором (п.п. 1, 2 договору поруки).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 12.12.2018 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Чорна Л.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 у справі №910/8150/18 апеляційну скаргу позивача залишено без руху з огляду на відсутність доказів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

Попереджено позивача, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, дану апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої, зокрема, додано платіжне доручення №459 від 30.11.2018 про сплату 2 643,00 грн. судового збору.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2019, у зв'язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Чорна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2019 у справі №910/8150/18 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.02.2019.

Клопотання позивача про витребування у Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" належним чином засвідчених копій розрахунків заборгованості та виписок по руху коштів станом на 18.11.2016 за кредитними договорами №4А13453И від 25.07.2013, №4А13632И від 08.10.2013, №4А14192И від 17.02.2014, №4А14405И від 24.12.2014, викладене в прохальній частині апеляційної скарги, не підлягає задоволенню з огляду на його необґрунтованість.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.02.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.02.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

16.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЙЛАНТ СЕРВІС" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (кредитор) було укладено договір поруки №4А13453И/П, предметом якого згідно з п.1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Автотрейдінвест" (боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами №4А13453И від 25.07.2013, № 4А13632И від 08.10.2013, № 4А14192И від 17.02.2014 та №4А14405И від 24.12.2014, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

За умовами п.2 вказаного договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У п. 3 договору поруки №4А13453И/П від 16.11.2016 визначено, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Згідно з п. п. 5, 6 договору №4А13453И/П від 16.11.2016 у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п.5 договору.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за договором (п. 11 договору).

Договір №4А13453И/П від 16.11.2016 було укладено сторонами із застуванням електронного цифрового підпису у відповідності до угоди від 09.09.2016, укладеної між сторонами (п. 17 договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" передати позивачу належним чином засвідчені копії кредитних договорів №4А13453И від 25.07.2013, № 4А13632И від 08.10.2013, № 4А14192И від 17.02.2014 та №4А14405И від 24.12.2014.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Порука, як спосіб забезпечення зобов'язань, врегульована нормами параграфу 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Умовами договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Пунктом 10 договору поруки №4А13453И/П від 16.11.2016 передбачено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

В силу положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Як зазначає позивач, згідно із платіжними дорученнями №11 від 17.11.2016 на суму 41 631 968,78 грн., №12 від 17.11.2016 на суму 133 408 511,03 грн., №13 від 17.11.2016 на суму 16 789 642,42 грн., №14 від 17.11.2016 на суму 187 538 510,46 грн. перераховано відповідачу кошти у якості виконання зобов'язань по кредитним договорам №4А13453И від 25.07.2013, № 4А13632И від 08.10.2013, № 4А14192И від 17.02.2014 та № 4А14405И від 24.12.2014.

Таким чином, позивач стверджує про виконання всіх зобов'язань боржника за кредитними договорами №4А13453И від 25.07.2013, № 4А13632И від 08.10.2013, № 4А14192И від 17.02.2014 та № 4А14405И від 24.12.2014 у повному обсязі.

Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до частини другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. При цьому часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що станом на 17.11.2016 заборгованість ТОВ "Автотрейдінвест" за кредитним договором №4А13453И від 25.07.2013 становила 41 631 968,78 грн., за кредитним договором № 4А13632И від 08.10.2013 - 133 408 511,03 грн., за кредитним договором № 4А14192И від 17.02.2014 - 16 789 642,42 грн., за кредитним договором № 4А14405И від 24.12.2014 - 187 538 510,46 грн.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами №4А13453И від 25.07.2013, №4А13632И від 08.10.2013, № 4А14192И від 17.02.2014 та №4А14405И від 24.12.2014 та того, що позивачем було в повному обсязі погашено заборгованість боржника за вказаними договорами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем виконання зобов'язання боржника за вказаними кредитними договорами у повному обсязі.

При цьому, зі змісту приписів частин першої та другої статті 556 ЦК України можна дійти висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі №6-932цс15.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас за змістом зазначеної статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, викладених у позові, та порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог про зобов'язання відповідача передати позивачу копії кредитних договорів №4А13453И від 25.07.2013, №4А13632И від 08.10.2013, № 4А14192И від 17.02.2014 та № 4А14405И від 24.12.2014, які засвідчують обов'язок боржника та всі інші документи, якими забезпечувались кредитні договори.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.04.2018 у справі №910/14024/17, від 11.04.2018 у справі №910/15439/17, від 04.04.2018 у справі №910/14034/17, від 10.04.2018 у справі №910/14513/17, від 17.04.2018 у справі №910/13651/17.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙЛАНТ СЕРВІС" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі №910/8150/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙЛАНТ СЕРВІС" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі №910/8150/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2018 у справі №910/8150/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8150/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 13.03.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б.Михальська

Л.В. Чорна