ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2019 року м.Дніпро Справа № 908/637/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А.( доповідача),

суддів: Коваль Л.А., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Мудрак О.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №52 від 01.01.2019 р., адвокат;

інші представники сторін не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на рішення господарського суду Запорізької області від 07.06.2018 року (повний текст рішення складено 12.06.2018 року) у справі №908/637/17 (суддя Топчій О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" м.Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", м. Запоріжжя

третя особа Фонд державного майна України, м.Київ

про стягнення заборгованості в сумі 164 773 733,74 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

29.03.2017 року Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" (далі - позивач) подало позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титаново-магнієвий комбінат" (далі - відповідач) 92 152 486 грн. 77 коп. пені, 9 433 737 грн.97 коп. 3 % річних та 39 584 553 грн. 52 коп. інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за укладеним ним з позивачем договором про постачання електричної енергії № 76 від 01.12.2012 року (з урахуванням додаткової угоди № 5 від 01.01.2014 року щодо зміни назви споживача - відповідача), через прострочення оплати спожитої відповідачем електричної енергії, у зв'язку з чим у відповідача відповідно до умов вказаного договору та згідно з вимогами законодавства виникло зобов'язання сплатити пеню, 3 % річних та інфляційні втрати на спірні суми.

16.05.2017 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача 105 399 000 грн. 81 коп. пені, 10 907 649 грн. 98 коп. 3 % річних та 48 467 082 грн. 95 коп. інфляційних втрат.

Заява обґрунтована тими ж обставинами, що і вимоги в позовній заяві, з уточненням періодів прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання.

25.05.2017 року відповідач подав заяву про розстрочку виконання рішення у даній справі, яка обґрунтована особливостями виробництва підприємства відповідача, зупинення якого або банкрутство якого через одночасну сплату спірної суми коштів може призвести до надзвичайних подій екологічного характеру.

Також відповідач просив врахувати стратегічне значення підприємства для економіки України та його бюджетоутворюючий характер роботи.

Рішенням господарського Запорізької області від 07.06.2017 року у справі №908/637/17 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 105 399 000 грн. 81 коп. пені, 10 897 522 грн. 80 коп. 3 % річних та 47 144 004 грн. 56 коп. інфляційних втрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено, а також відмовлено в задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

Мотивуючи рішення, суд виходив з того, що:

- факти, встановлені у справі № 908/948/16 згідно з рішенням господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 року (залишеним без змін апеляційним та касаційним судом в частині стягнення суми боргу) щодо існування у відповідача боргу за договором № 76 від 01.12.2012 року за спожиту електричну енергію за період з серпня 2015 року по квітень 2016 у розмірі 284 637 962 грн. 93 коп. не потребують доказування;

-позовні вимоги заявлені позивачем правомірно, відповідно до умов п.4.2.1 договору в частині стягнення пені та вимог ст.625 Цивільного кодексу України в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Розмір проведеного позивачем нарахування суд перевірив за допомогою юридичної інформаційної системи "Законодавство" та встановив помилковість проведеного розрахунку щодо сум інфляційних втрат та 3% річних.

Відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив з результатів оцінки наданих у справі доказів, обґрунтувань заявлених вимог та заперечень, з врахування інтересів, у тому числі і майнових, обох сторін, складної фінансової ситуації обох сторін, негативних наслідків для обох сторін та ступеню вини відповідача у виникненні спору.

Відповідно до ст.ст.83, 121 ГПК України суд не знайшов зазначені відповідачем доводи обґрунтованими.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, порушення норм матеріального права в частині неврахування періоду дії розстрочки виконання рішення суду з 14.09.2016 року по 30.11.2016 року по справі № 908/948/16 щодо суми основного боргу при розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань, що призвело до надлишкового нарахування судом вказаних сум.

ТОВ "Запорізький титаново-магнієвий комбінат" здійснено власний контррозрахунок сум пені, 3 % річних, інфляційних втрат з урахуванням періоду розстрочки виконання рішення суду у справі № 908/948/16 з 14.09.2016 року по 30.11.2016 року, сум виставлених позивачем рахунків, сум рахунків, отриманих відповідачем, та здійснених платежів станом на 16.05.2017 року.

Також апелянт не погоджується з доводами суду щодо відмови у задоволенні його клопотання про розстрочку виконання рішення у справі № 908/637/17.

Вказує, що суд неправильно застосував положення ст. ст. 83, 84 ГПК України, порушив норми ст. 32 ГПК України, ч. 1 ст. 43 ГПК України, не врахувавши при цьому роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Просить суд апеляційної інстанції рішення господарського суду Запорізької області від 07.06.2017 року у справі № 908/637/17 скасувати частково і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано¬магнієвий комбінат" в частині стягнення пені у розмірі 18 445 018,04 грн., 3% річних у розмірі 1 568 560,33 грн., інфляційних втрат в розмірі 15 698 831,06 грн., а також розстрочити виконання рішення з червня 2017 року по грудень 2027 року згідно наданого до апеляційної скарги графіку.

У відзиві на апеляційну скаргу (том 3 а.с. 60-64) позивач спростовує доводи апелянта та зазначає на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Зокрема, позивач зазначає, що судові акти, якими відповідачу була надана розстрочка виконання рішення, скасовані. Отже, юридичної сили не набрали. Тому спірні правовідносини є неврегульовані з моменту їх виникнення.

Щодо доводів скаржника про неправомірність відмови суду надати розстрочку виконання рішення, позивач зазначає, що саме дії відповідача, які полягають в порушенні умов договору та несплаті за отриману електричну енергію, призвели до значного погіршення фінансового стану позивача. Суд, на думку позивача, належним чином оцінив інтереси обох сторін та відсутність підстав для задоволення клопотання про розстрочку виконання рішення суду.

Третя особа по справі Фонд державного майна України відзив на апеляційну скаргу не надав, участь свого представника у судове засідання не забезпечив.

Відповідно до ч.3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 ГПК України).

Від ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю явки представника в судове засідання.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (дана постанова є чинною), господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Колегія суддів відмовляє в задоволені даного клопотання у звязку з закінченням процесуального строку на розгляд апеляційної скарги та вважає, що матеріали справи дозволяють визначитися щодо законності оскаржуваного судового рішення за відсутності представника відповідача.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 01.12.2012 року між Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" (назва змінена на Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго"), як постачальником електричної енергії, та Державним підприємством "Запорізький титано-магнієвий комбінат", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (споживач), укладено договір № 76 про постачання електричної енергії.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 року у справі № 908/948/16 позовні вимоги ВАТ "Запоріжжяобленерго" до ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" про стягнення заборгованості за договором № 76 від 01.12.2012 року задоволено наступним чином: стягнуто на користь позивача основний борг за спожиту електричну енергію за період серпень 2015 року квітень 2016 року у розмірі 284637962,93 грн. та надано розстрочку виконання рішення суду на 16 місяців. Провадження у справі в частині вимог про стягнення 1929299,34 грн. втрат від інфляції за період з вересня 2015року по листопад 2015 року, 1405790,55 грн. річних процентів за період з 14.07.2015 року по 15.12.2015 року, 10687194,26 грн. пені за період з 11.06.2015 року по 02.02.2016 року припинено, у звязку зі сплатою відповідачем у добровільному порядку вказаних сум.

Предметом спору у даній справі є стягнення пені за період з 13.03.2016 року по 16.05.2017 року, 3% річних за період з 29.12.2015 року по 16.05.2017 року та інфляційних втрат за період з 01.12.2015 року по 30.04.2017 року.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, факт порушення відповідачем умов договору підтверджено судовим рішенням у справі №908/948/16 і повторному доведенню він не підлягає.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2.1. договору № 76 (в редакції протоколу врегулювання розбіжностей до договору) передбачено, що за недотримання термінів сплати рахунків або платіжних вимог-доручень за активну електроенергію (п. 10 додатка № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію") та за надання послуг з компенсації перетікання реактивної енергії (п. 5 додатка № 6 "Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії"), відповідач сплачує позивачу пеню за весь період часу, протягом якого не виконане зобовязання по сплаті, в розмірі 0,5 % від суми платежу за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені) по день фактичної оплати.

Як встановлено судом першої інстанції і зазначено вище, рішенням господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 року у справі № 908/948/16 надано відповідачу розстрочку виконання рішення суду на 16 місяців.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року № 908/948/16 рішення у справі № 908/948/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2016 року № 908/948/16 рішення господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року у справі № 908/948/16 в частині задоволення заяви відповідача про надання розстрочки виконання рішення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 01.03.2017 року у справі № 908/948/16 розстрочено виконання рішення господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 року у справі № 908/948/16 в частині стягнення основної заборгованості за спожиту активну електричну енергію у розмірі 284637962,93 грн. на 16 місяців, з оплатою рівними частинами в сумі 17 758 622,68 грн., починаючи з квітня 2017 року по липень 2018 року.

Колегією суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду встановлено, що постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.09.2018 року у справі № 908/948/16 апеляційну скаргу ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на рішення господарського суду Запорізької області від 01.03.2017 року у справі № 908/948/16 залишено без задоволення.

Отже, вищевказаними судовими актами підтверджено: факт невиконання відповідачем зобовязань за договором № 76 від 01.12.2012 року, стягнення заборгованості на користь позивача Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" за період серпень 2015 року квітень 2016 року у розмірі 284637962,93 грн., задоволення вимог постачальника електричної енергії щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за період, що не охоплюється позовними вимогами у даній справі № 908/637/17 та наявність розстрочки виконання рішення суду на 16 місяців по липень 2018 року.

Колегія суддів поділяє висновок оскаржуваного рішення та вважає обґрунтованими доводи позивача щодо того, що виключення з періоду нарахування пені періоду часу, в якому діяла розстрочка виконання рішення суду у справі № 908/948/16, є безпідставним, оскільки п.4.2.1. договору чітко передбачено, що пеня нараховується за весь період часу, протягом якого не виконане зобовязання споживача по сплаті.

Даний висновок суду апелянт не спростував.

З матеріалів справи вбачається, що позивач провів розрахунок пені по кожному рахунку, який відповідач мав оплатити. При цьому, період нарахування пені у даній справі визначено позивачем вірно, з урахуванням періоду, за який пеня була сплачена відповідачем у добровільному порядку і про що зазначено в рішенні суду у справі № 908/948/16.

Судом за допомогою юридичної інформаційної системи Законодавство перевірено правильність нарахування пені за кожним з рахунків.

Як зазначено вище колегією суддів, доводи відповідача про невірно визначений період нарахування пені безпідставні з огляду на положення договору.

Отже, в цій частині скаржником висновок суду першої інстанції не спростовано.

Щодо доводів скаржника про неправомірне стягнення судом 3% річних та інфляційних втрат та неврахування періоду розстрочки виконання рішення по стягненню основного боргу, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З огляду на положення вказаної норми, в ній також не міститься виключення відповідальності боржника залежно від причин невиконання зобовязання.

Пунктом 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Пунктом 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" від 17.12.2013 року № 14 розяснено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобовязання.

Наведене стосується й випадків здійснених господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (стаття 121 ГПК), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни інфляційні процеси тривають, грошове зобовязання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (п. 7.2 постанови).

Колегія суддів звертає увагу, що на момент подання позовної заяви у даній справі №908/637/17 (29.03.2017 року), постановою ВГСУ від 30.11.2016 pоку рішення господарського суду Запорізької області від 18.05.2016 року та постанова Донецького апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року у справі №908/948/16 в частині задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення було скасовано повністю.

Скасування судових рішень має наслідком припинення їх законної cили. З моменту скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції правовідносин сторін за цим рішенням вважаються неврегульованими з моменту виникнення спору по суті. Таким чином, скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Як було зазначено вище, при повторному розгляді справи в частині надання відповідачу розстрочки виконання рішення, така заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" була задоволена рішенням господарського суду Запорізької області від 01.03.2017 року, яке набрало законної сили відповідно до постанови Донецького апеляційного господарського суду від 11.09.2018 року.

Отже, в зазначений позивачем період для нарахування 3% річних - з 29.12.2015 року по 16.05.2017 року та для нарахування інфляційних втрат за період - з 01.12.2015 року по 30.04.2017 року, рішення суду про надання розстрочки виконання не набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що у здійснених розрахунках позивача невірно визначені періоди нарахування інфляційних втрат, оскільки найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, тому нарахування за менший період часу є неправомірним, про що вірно зазначено в оскаржуваному рішенні.

Судом проведено перевірку вказаного розрахунку за допомогою юридичної інформаційної системи "Законодавство", визначено належну до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 47 144 004,56 грн., розмір якої апелянтом не спростовано.

Таким же чином перевірено судом і правильність нарахування 3% річних і визначена належна до стягнення сума в розмірі 10897522,80 грн.

Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги також є необгрунтованими та такими, що не спростовують висновок оскаржуваного рішення.

Щодо доводів апелянта про безпідставну відмову суду про надання розстрочки виконання рішення колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Встановлено, що відповідачем заявлено клопотання про розстрочку виконання судового рішення строком на 10 років та шість місяців.

При вирішенні питання щодо надання розстрочки господарський суд має враховувати інтереси обох сторін.

Позивач вказував суду, що саме він має вкрай критичний фінансовий стан.Такі ж доводи були наведені і позивачем у справі.

Пунктом 6 ст. 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення. При цьому слід враховувати приписи ст. 121 ГПК України.

Відповідно до пункту 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Колегія суддів поділяє висновок оскаржуваного рішення про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача.

Всі доводи, які зазначені апелянтом щодо фінансового стану підприємства були заявлені ним і суду першої інстанції. Колегія суддів не вважає, що доводи оскаржуваного рішення в цій частині скаржник спростував і вважає за необхідне і в цій частині апеляційної скарги відмовити.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити в повному обсязі, судові витрати за її розгляд слід віднести на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 07.06.2018 року у справі №908/637/17 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Ю.Б. Парусніков

Повний текст підписано 15.03.2019 року.