РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2019Справа № 910/15586/18

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Тернопільський кар'єр" (74372, Тернопільська область, Збаразький район, село Максимівка, вулиця Стара Максимівка, будинок 29; ідентифікаційний код 00292623)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" (02660, місто Київ, Деснянський район, вулиця Віскозна, будинок 3; ідентифікаційний код 39456372)

про стягнення 66 137,60 грн,

Без виклику (повідомлення) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2018 року Приватне акціонерне товариство "Тернопільський кар'єр" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" про стягнення 66 137,60 грн, з яких 55 000,00 грн - основний борг, 652,69 грн - інфляційні втрати, 823,00 грн - 3% річних, 9 661,91 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки № 29/05-15-2 від 29.05.2015 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та встановлений строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.12.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 13.12.2018 відкрито провадження у справі № 910/15586/18, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання) та визначено сторонам строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив.

04.01.2019 через канцелярію суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву в якому заперечує проти заявлених позовних вимог. Також разом з відзивом адвокатом відповідача було подано клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або з викликом представників сторін.

Розглянувши зазначене клопотання відповідача, суд відмовляє в його задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Частиною 4 зазначеної статті встановлено, що якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про залишення заяви відповідача без задоволення або про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Водночас, частиною 7 статті 250 ГПК України визначено, що частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Перелік справ, які для цілей цього Кодексу є малозначними справами визначено в частині 5 статті 12 ГПК України, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ціна позову у даній справі складає 66 137,60 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176 200,00 грн) зазначена справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

З системного аналізу наведених норм суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження на підставі пункту 1 частини 7 статті 250 ГПК України.

04.01.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує.

18.01.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь позивача на відзив.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2015 між Публічним акціонерним товариством "Тернопільський кар'єр" в якості постачальника, яке в подальшому змінило назву на Приватне акціонерне товариство "Тернопільський кар'єр" (далі - позивач, постачальник, Кар'єр) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем-Київ" в якості покупця (далі - відповідач, покупець, Товариство) було укладено договір поставки № 29/05-15-2 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник взяв на себе зобов'язання продати покупцю порошок мінеральний І марки неактивований (далі - Товар), а покупець взяв на себе зобов'язання його прийняти та оплатити згідно умов Договору.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.3 Договору поставка Товару здійснюється на підставі поданих заявок покупця. Датою поставки чергової партії Товару вважається день оформлення товаросупровідних документів.

Одержання Товару здійснюється повноважним представником покупця. Прийняття-передавання Товару проводиться за кількістю згідно з товаротранспортними накладними (пункти 2.4, 2.5 Договору).

Відповідно до пункту 3.3. Договору оплата за товар здійснюється покупцем на підставі рахунку постачальника на умовах 100% попередньої оплати.

21.11.2016 сторони уклали Додаткову угоду №2 до Договору, в якій, зокрема, погодили викласти пункт 3.3 Договору в наступній редакції "Оплата за Товар здійснюється покупцем на підставі рахунку постачальника на протязі 5 (п'яти) календарних днів з дати відвантаження Товару".

Відповідальність за невиконання умов Договору сторони встановили в розділі 5 Договору, зокрема відповідно до пункту 5.1 за прострочення терміну розрахунків покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 6.1 Договору ( в редакції, викладеній у додатковій угоді № 4 від 26.12.2017) Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2018 року, а в частині оплати - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

З підписаного сторонами Акту звірки розрахунків за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 вбачається, що у відповідача була наявна заборгованість за отриманий за Договором Товар в сумі 109 518,56 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2017 року позивачем було поставлено відповідачу Товар на загальну суму 77 481,40 грн, відповідно до наступних видаткових накладних:

№ 3619 від 22.06.2017 на суму 13 303,20 грн,

№ 4054 від 27.06.2017 на суму 14 945,40 грн,

№ 4941 від 24.07.2017 на суму 17 364,20 грн,

№ 6392 від 14.09.2017 на суму 14 978,40 грн,

№ 6974 від 03.10.2017 ( ТТН №3923 від 03.10.2017) на суму 16 890,20 грн.

Загалом, відповідно до матеріалів справи, на виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу Товар на загальну суму 1 228 367,80 грн.

Проте, за твердженням позивача, які з боку відповідача не спростовані, Товар було оплачено покупцем лише частково, на суму 1 173 367,80 грн, внаслідок чого у останнього наявна заборгованість в сумі 55 000,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача були направлені претензії № 3711 від 06.12.2017 та № 2374 від 10.07.2018 щодо сплати зазначеної заборгованості. Однак, претензії були залишені Товариством без відповіді, заборгованість сплачено не було, внаслідок чого позивач вимушений був звернутися до суду з позовною заявою.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив настання строку оплати за отриманий Товар за Договором, мотивуючи свої заперечення тим, що позивачем не було надано покупцю рахунків на оплату Товару.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

У силу вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за умовами пункту 3.3 Договору в редакції Додаткової угоди №2 21.11.2016 до Договору сторонами було погоджено строк виконання покупцем обов'язку оплати товару, а саме: на протязі 5 (п'яти) календарних днів з дати відвантаження Товару.

Оскільки датою відвантаження (поставки) Товару покупцю, за умовами Договору, слід вважати день оформлення товаросупровідних документів, суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем своїх зобов'язань за спірним договором настав. Зокрема, Товар поставлений згідно наступних товаросупровідних документів мав бути оплачений покупцем в наступні строки:

за видатковою накладною № 3619 від 22.06.2017 строк оплати становив по 27.06.2017;

за видатковою накладною № 4054 від 27.06.2017 - по 02.07.2017;

за видатковою накладною № 4941 від 24.07.2017 - по 29.07.2017;

за видатковою накладною № 6392 від 14.09.2017 - по 19.09.2017;

за видатковою накладною № 6974 від 03.10.2017 ( ТТН №3923) - по 08.10.2017.

Водночас, відповідач, заперечуючи проти позову, у поданому відзиві на позовну заяву, зазначає, що строк оплати за отриманий ним Товар не настав. Зазначене твердження мотивоване тим, що позивачем не було передано покупцю рахунків на оплату поставленого Товару для здійснення оплати у строки, встановлені Договором.

У наведеному вище відповідач вбачає підстави для звільнення його від відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за Договором.

Також, у відзиві відповідач заперечує проти дійсності наданого позивачем акту звірки , оскільки зазначений акт не містить посилань на номер та дату договору за яким було проведено звірку, а також з підстав того, що з моменту складання акту за період з 01.01.2015 по 08.12.2016 пройшло майже два роки.

З огляду на викладене, відповідач стверджує, що позивачем не доведено та не може бути доведено факт несвоєчасного виконання покупцем умов оплати Товару за Договором, насамперед саме з підстав невиконання постачальником погоджених умов Договору.

Розглянувши відзив, відповідь на відзив та дослідивши матеріали справи суд не погоджується з наведеними відповідачем підставами для звільнення його від відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання зобов'язань за Договором з наступних підстав.

Статтею 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

При поставці товарів (робіт) такими первинними документами можуть бути видаткова накладна постачальника або акт здачі-приймання виконаних робіт.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документу, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, а носить лише інформаційний характер. Окрім того, форма рахунку (рахунку-фактури) не належить до типових форм, що затверджуються Держкомстатом, а її застосування не передбачено нормативно-правовими актами.

Фактично, рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає виставлення певних сум до сплати покупцям за товари (фактично поставлені) чи послуги (фактично надані), а сам факт отримання товарів повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом прийому-передачі виконаних робіт (послуг).

Аналогічної позиції дотримується Міністерство фінансів України, зокрема у листах № 31-34000-20-26/25136 від 27.11.2006 та № 31-08410-07-27/13794 від 30.05.2011.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем не спростовано той факт, що в межах Договору відбувалися поставки Товару не тільки за зазначеними накладними, а покупцем здійснювалася оплата за отриманий Товар.

З наявних в матеріалах справи належним чином завірених копій видаткових накладних вбачається, що Товар було отримано уповноваженим представником покупця без жодних зауважень щодо кількості або якості Товару. Фактів невідповідності товаросупровідної документації, передбаченої умовами Договору також матеріали справи не містять.

З наведеного судом вбачається підтвердження виконання обов'язку позивача щодо здійснення поставок Товару за Договором відповідачу, який, в свою чергу, відповідно до умов пункту 1.1 Договору, взяв на себе обов'язок прийняти та оплатити Товар.

До відповіді на відзив позивачем було надано докази часткового погашення відповідачем заборгованості за Договором після направлення на його адресу претензій щодо сплати заборгованості, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості.

Суд не приймає твердження відповідача про недійсність Акту звірки оскільки зазначений акт підписаний представниками та скріплений печатками сторін, період за який складений зазначений акт відповідає періоду дії Договору, а відомостей та доказів наявності між позивачем та відповідачем інших, окрім спірного, договорів сторонами не надано та матеріали справи не містять. Отже, твердження відповідача щодо недійсності Акту з підстав незазначення відомостей щодо правовідносин за яким саме договором було його складено без зазначення наявності інших договорів не може бути підставою для неприйняття такого Акту судом.

З огляду на викладене вище, суд вбачає, що наявність заборгованості відповідача за отриманий від позивача Товар в сумі 55 000,00 грн є доведеною та матеріалами справи не спростована.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи те, що строк виконання обов'язку з оплати поставленого Товару настав, сума боргу відповідача, яка складає 55 000,00 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми боргу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Окрім суми основної заборгованості позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 652,69 грн інфляційних втрат та 823,00 грн 3% річних на підставі пункту 2 статті 625 ЦК України за період з 01.06.2018 по 30.11.2018.

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку про його правомірність, а, отже позовні вимоги Кар'єру в частині відшкодування інфляційних втрат в сумі 652,69 грн та 823,00 грн 3% річних підлягають задоволенню відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань, позивачем на підставі пункту 5.1 Договору заявлено до стягнення з відповідача 9 661,91 грн пені за несвоєчасну оплату Товару, нарахованої на суму наявної заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою. За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України). Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки розмір пені, нарахованої позивачем, є арифметично вірним, відповідає положенням закону та Договору, позовні вимоги про стягнення з покупця пені в сумі 9 661,91 грн підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача.

Приписами статей 76-77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову Приватного акціонерного товариства "Тернопільський кар'єр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" в повному обсязі та стягнення з останнього на користь позивача 55 000,00 грн основного боргу, 652,69 грн інфляційних втрат, 823,00 грн 3% річних та 9 661,91 грн пені.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Тернопільський кар'єр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" про стягнення 66 137,60 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ" (02660, місто Київ, Деснянський район, вулиця Віскозна, будинок 3; ідентифікаційний код 39456372) на користь Приватного акціонерного товариства "Тернопільський кар'єр" (74372, Тернопільська область, Збаразький район, село Максимівка, вулиця Стара Максимівка, будинок 29; ідентифікаційний код 00292623) 55 000,00 грн (п'ятдесят п'ять тисяч гривень 00 копійок) основного боргу, 652,69 грн (шістсот п'ятдесят дві гривні 69 копійок) інфляційних втрат, 823,00 грн (вісімсот двадцять три гривні 00 копійок) 3% річних, 9 661,91 грн (дев'ять тисяч шістсот шістдесят одну гривню 91 копійку) пені та 1 762,00 грн (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 копійки) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ