ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"14" березня 2019 р.           м. Київ            Справа № 911/654/19

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши заяву Приватного підприємства "Велідіт" (без номеру та без дати) про видачу судового наказу про стягнення з Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" заборгованості за договором № 06/06/12-01 про надання юридичних послуг від 06.06.2012 на суму 9363,20 грн

ВСТАНОВИВ:

11.03.2019 Приватне підприємство "Велідіт" подало до Господарського суду Київської області заяву до боржника (Житлово-комунального підприємства "Немішаєве") про видачу судового наказу.

Дослідивши подану Приватним підприємством "Велідіт" заяву на предмет відповідності її приписам ст. ст. 147, 150 ГПК України, господарський суд встановив, що наявні підстави для відмови заявнику у видачі судового наказу з огляду на таке.

За ч. 1 ст. 148 ГПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2 ст. 147 ГПК України встановлено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Частиною 3 ст. 150 ГПК України передбачено, що до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. ст. 76 – 78 ГПК України належними, допустимими та достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, в також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, для задоволення заяви про видачу судового наказу, суд повинен перевірити виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, на підставі викладених у ній обставин та доданих до заяви доказів.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Із поданої заявником до суду заяви про видачу судового наказу вбачається, що вимоги Приватного підприємства "Велідіт" ґрунтуються на укладеному між ним та Житлово-комунальним підприємством "Немішаєве" у письмовій формі договору № 06/06/12-01 про надання юридичних послуг від 06.06.2012 та додатковій угоді № 1 від 01.12.2015 до вказаного договору.

Оскільки боржник неналежним чином виконав умови вищевказаного договору, заявник скористався правом звернення до суду із заявою про видачу судового наказу на стягнення з боржника 9363,20 грн, з яких: 3400,00 грн основного боргу, 228,68 грн пені, 5156,05 грн інфляційних збитків та 578,00 грн 3% річних.

На підтвердження виконання свого обов'язку по наданню послуг правового характеру згідно з договором № 06/06/12-01 про надання юридичних послуг від 06.06.2012, заявник подав до суду підписаний між сторонами акт № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.06.2013.

В підтвердження обставин настання строку виконання боржником свого обов'язку з оплати наданих йому юридичних послуг, заявник у заяві про видачу судового наказу послався на ст. 530 ЦК України та вказав, що зобов’язання з оплати боргу мало бути виконане боржником у семиденний строк від дня пред’явлення йому акту № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.06.2013.

Разом з тим, зобов’язання щодо оплати послуг виконавця боржником до теперішнього часу не виконане та прострочене з 11.06.2013, що дає право заявнику на стягнення з боржника, окрім суми основного боргу, також штрафних санкцій, сум інфляції та 3% річних.

Проаналізувавши умови договору, наданого заявником, як підставу для стягнення з боржника коштів за надані останньому на підставі акту № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.06.2013 юридичні послуги, господарський суд встановив, що у договорі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано передбачене ним грошове зобов'язання.

Приписами ст. 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас слід зазначити, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, необхідно виходити з приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України.

За змістом п. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, претензією, телеграмою тощо.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Натомість суд встановив, що в переліку додатків до поданої Приватним підприємством "Велідіт" заяви про видачу судового наказу, всупереч ч. 2 ст. 530 ЦК України, відсутні докази звернення підприємства до боржника з претензією (вимогою) про сплату боргу за надані юридичні послуги згідно з договору № 06/06/12-01 від 06.06.2012.

При цьому, суд не розцінює факт підписання боржником акту № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.06.2013 як пред’явлення йому вимоги в порядку ст. 530 ЦК України, оскільки за своєю правовою природою акти приймання-передачі виконаних робіт слід розцінювати як первинні документи, які посвідчують виконання зобов'язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору.

Таким чином, у суду відсутні докази, які підтверджують, що у заявника виникло право грошової вимоги – права на стягнення з боржника плати за надані останньому юридичні послуги, оформлені актом № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03.06.2013, за визначений заявником у заяві про видачу судового наказу спірний період, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України є підставою для відмови Приватному підприємству "Велідіт" у видачі судового наказу.

При цьому, суд зазначає, що, за загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України).

Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов’язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК).

Так, у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог (що є обов’язковим критерієм при здійсненні наказного провадження), а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про необхідність постановлення ухвали про відмову у видачі судового наказу про стягнення з Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" на користь Приватного підприємства "Велідіт" 9363,20 грн заборгованості, що виникла у зв'язку з неналежним виконанням боржником свого обов'язку по оплаті послуг правового характеру, наданих йому згідно з договором № 06/06/12-01 про надання юридичних послуг від 06.06.2012.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ГПК України передбачено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно з приписів ч. 1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 129, 148, п. 8 ч. 1, ч. 2 ст. 152, ст. 153, ст. 234 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Приватному підприємству "Велідіт" у задоволенні заяви (без номеру та без дати) про видачу судового наказу про стягнення з Житлово-комунального підприємства "Немішаєве" 9363,20 грн заборгованості за договором № 06/06/12-01 про надання юридичних послуг від 06.06.2012.

2. Копію ухвали надіслати сторонам у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття та відповідно до ст. 256 ГПК України та підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

З інформацією про дане судове рішення учасники справи можуть ознайомитися на сайті: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя                                 В.М. Антонова