Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/652/18

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Марач В.В., за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватний вищий навчальний заклад "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю)

до Приватний вищий навчальний заклад "Міжнародний економіко-гуманітарний університет ім. академіка ОСОБА_1"

про вилучення майна з чужого незаконного володіння

за участю представників сторін:

від позивача - директор ОСОБА_2

від відповідача - ОСОБА_3

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 19 лютого 2019р. на 12 березня 2019 року.

ВСТАНОВИВ:

Приватний вищий навчальний заклад "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) (далі по тексту Позивач, ПВНЗ "РЕГІК", Коледж) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Приватного вищого навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет ім. академіка ОСОБА_1" (далі по тексту Відповідач, ПВНЗ "МЕГУ", Університет) в якому просить:

- вилучити майно, яке складається з основних засобів та інших необоротних матеріальних цінностей, навчальної літератури і нематеріальних активів Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) загальною вартістю 754 679 грн. 34 коп. (сімсот пятдесят чотири тисячі шістсот сімдесят девять гривень 34 копійки) із незаконного володіння Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» згідно з Додатками 1, 2, 3.

- вилучити документацію Коледжу, яка складається з первинних бухгалтерських документів та регістрів бухгалтерського обліку; навчально-методичної документації; документації, що знаходиться в бібліотеці; документів, печаток, штампів, що підлягають обовязковому зберіганню в ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж», із незаконного володіння Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» згідно з Додатками 4, 5, 6, 7. Свої вимоги Позивач мотивує наступним.

У 2002 році, відповідно до законодавства України, було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж». Засновниками Товариства виступили Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» - 20% та громадяни України: ОСОБА_4 - 10%; ОСОБА_5 - 10%; ОСОБА_6 - 30%; ОСОБА_7 - 20% та ОСОБА_2 - 10%. Для здійснення освітньої діяльності Приватний вищий навчальний заклад Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) орендував приміщення у різних установах та організаціях. Зокрема, 20.09.2012 року було підписано та нотаріально посвідчено договір оренди нежитлових приміщень за адресою м. Рівне, вулиця Біла, 5а з Приватним акціонерним товариством Вищий навчальний заклад «ОСОБА_8 управління персоналом» терміном на десять років з першочерговим правом викупу. З цього моменту все майно та документація знаходилися в даному приміщенні до захоплення його 20.09.2016 року групою осіб на підставі протоколу зборів засновників № 1 від 17.09.2016 року. Разом з цим, рішення оформлене цим протоколом Рівненським апеляційним господарським судом 19.04.2017 року у справі № 918/1260/16 було визнано недійсним і це рішення набрало законної сили. На підставі протоколу зборів засновників № 1 від 17.09.2016 року в.о. директора Коледжу став ОСОБА_9, який розірвав договір оренди з Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_8 управління персоналом» та уклав новий договір оренди №01-12/16 від 01.12.2016 року з Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» з терміном дії до 01.07.2020 року. Пізніше було укладено новий договір оренди з цим університетом від 01.07.2017 року. У звязку з цим, в. о. директора Коледжу ОСОБА_10 здійснив переїзд Коледжу до нового приміщення за адресою м. Рівне, вул. акад. С. Демянчука, 4. Сюди ж було перевезене все майно та документація коледжу. Після того, як було вдруге визнано недійсним рішення про обрання ОСОБА_10 тимчасово виконуючим обовязки директора Коледжу, оформлене протоколом №7 від 06.01.2017 року, Рівненським апеляційним господарським судом 19.04.2017 року у справі №918/1260/16, ректор Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» ОСОБА_11 розірвав договір оренди в односторонньому порядку. Коледж уклав новий договір оренди на приміщення, які розташовані за адресою м. Рівне, вул. Київська, 64-Б, де він і знаходиться на даний час.

Позивач стверджує, що розриваючи договір оренди, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не передали майно Коледжу та документацію, за винятком особових справ викладачів, їх трудових книжок, особових справ студентів та їхніх залікових книжок.

Позивач заявляє, що Коледж неодноразово звертався до керівництва університету з вимогою передати майно та документацію коледжу, якими незаконно володіє Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1», зокрема листами №3 від 23.04.2018 р., №7 від 04.05.2018р., №8 від 08.05.2018 р., №9 від 15.05.2018 р., №11 від 18.05.2018р., №13 від 21.05.2018 р., №22 від 11.06.2018 р., №23 від 11.06.2018р., №25 від 18.06.2018 р., №39 від 18.07.2018 р., №46 від 24.07.2018 р.. Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» у відповідях на листи обіцяв передати майно та документацію коледжу, а саме № 031/41 від 25.04.2018 р., № 031/43 від 26.04.2018 р., № 031/45 від 27.04.2018р., № 031/61 від 03.05.2018 р., № 031/77 від 11.05. 2018 р..

Позивач вважає, що зміст цих листів вказує на те, що університет визнавав факт незаконного утримування майна та документації коледжу, обіцяв передати його і навіть передав частину документації коледжу. Однак, стверджує Позивач, коли працівники коледжу прибували в обумовлений час до університету, то передача майна та документації коледжу зривалася представниками університету, про що свідчить низка актів про недопуск працівників коледжу в приміщення за адресою м. Рівне, вул. акад. С. Демянчука, 4, корпус № 2 для вивезення майна та документації коледжу, це - ОСОБА_11 від 03.05.2018 року, ОСОБА_11 від 04.05.2018 року, ОСОБА_11 від 18.05.2018 року, ОСОБА_11 від 14.06.2018 року та інші.

Позивач стверджує, що на даний час Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» незаконно володіє майном Коледжу, відображеним у Переліку основних засобів та інших малоцінних необоротних матеріальних активів згідно інвентарного опису основних засобів ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» на загальну суму 476 922 грн. 89 коп. (Додаток 1), книгами Коледжу, згідно з переліком навчальної літератури бібліотеки Рівненського економіко-гуманітарного та інженерного коледжу відповідно до інвентарних книг №1 та №2 на загальну суму 241 042 грн. 32 коп. (Додаток 2), нематеріальними активами ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (Додаток 3) та всією документацією Коледжу (Додатки 4, 5, 6, 7).

Як на правову підставу позовних вимог Позивач посилається на статті 15, 317, 319, 321 387, 390, 400 Цивільного кодексу України, статтю 43 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 10 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач надав суду письмові відзиви на позов в яких проти вимог Позивача заперечує посилаючись при цьому на наступне.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 не мав повноважень на підписання позовної заяви від імені ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж», позаяк, повноваження ОСОБА_2 на посаді директора Коледжу були припинені 02 квітня 2015 року, що підтверджує рішенням Господарського суду Рівненської області від 19 вересня 2018 р. у справі № 918/209/18.

Відповідач вважає, що ні ОСОБА_2, ні ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" не є власником зазначеного Позивачем майна, так як згідно Закону та Статуту коледжу його власниками є засновники.

Також Відповідач зазначає, що Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» ні від ОСОБА_2, ні від ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» будь-якого майна, в тому числі і зазначеного в позовній заяві, не отримував ні на зберігання, ні на інше користування чи володіння, а відтак вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими.

Позивач надав суду відповідь на відзиви на позовну заяву в яких, в підтвердження своїх повноважень та правомірності позовних вимог, посилається на наступне.

Позивач зазначає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 19 вересня 2018 р. у справі № 918/209/18 скасоване постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року та прийнято нове рішення яким позов ОСОБА_2, задоволено. Визнано недійсним рішення зборів засновників Приватного вищого навчального закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), оформлене протоколом №19 від 25.03.2010 року. Відтак Позивач вважає, що ОСОБА_2 перебуває на посаді директора коледжу законно і має право здійснювати представницькі повноваження.

Позивач стверджує, що власником майна і документації є ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж», оскільки це передбачено діючим Статутом коледжу, затвердженим зборами засновників протоколом №1 від 04.06.2002 року, і відтак вважає, що порушено права саме Коледжу.

Позивач також зазначає про те, що він погоджується з твердженням Відповідача про те, що директор коледжу ОСОБА_2 не передавав майно та документацію коледжу на зберігання до університету і ніколи не планував цього робити. Однак зазначає, що майно та документацію коледжу було захоплено ОСОБА_12, ОСОБА_10 та іншими особами з використанням протоколу зборів засновників коледжу № 1 від 17.09.2016 року, прийняті рішення в якому були визнані недійсними Рівненським апеляційним господарським судом у справі № 918/1260/16 від 19.04.2017 року.

Щодо відсутності підтвердження факту, що майно передане на баланс коледжу, то відповідні твердження Позивач вважає такими, що не відповідають дійсності. Вказує, що балансова вартість майна вказана в додатках, зазначена в усій бухгалтерській звітності. Крім цього стверджує, що Відповідач якраз утримує значну частину всієї документації, в якій підтверджено те, що все майно коледжу поставлене на баланс.

Представником Відповідача до суду подані заперечення на відповідь на відзиви в яких представник Відповідача в основному посилається на ті ж аргументи і доводи, що і у відзивах.

Ухвалою суду від 22 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник Позивача при розгляді справи по суті позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та відповіді на відзиви.

Представник Відповідача проти вимог Позивача заперечив з мотивів наведених у відзивах та запереченні на відповідь Позивача на відзиви.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

У 2002 році, відповідно до законодавства України, було створено Приватний вищий навчальний заклад «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю). Засновниками Товариства виступили Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» - 20% та громадяни України: ОСОБА_4 - 10%; ОСОБА_5 - 10%; ОСОБА_6 - 30%; ОСОБА_7 - 20% та ОСОБА_2 - 10%. Для здійснення освітньої діяльності Приватний вищий навчальний заклад Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) орендував приміщення у різних установах та організаціях. Зокрема, 20.09.2012 року було підписано та нотаріально посвідчено договір оренди нежитлових приміщень за адресою м. Рівне, вулиця Біла, 5а з Приватним акціонерним товариством Вищий навчальний заклад «ОСОБА_8 управління персоналом» терміном на десять років з першочерговим правом викупу. На підставі протоколу зборів засновників № 1 від 17.09.2016 року, яке рішенням господарського суду Рівненської області від 30.01.2017 року № 918/1260/16 було визнано недійсним, в.о. директора Коледжу став ОСОБА_9, розірвав договір оренди з Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «ОСОБА_8 управління персоналом» та уклав новий договір оренди №01-12/16 від 01.12.2016 року з Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» за яким Коледжу в оренду передано приміщення навчальних корпусів за адресою м.Рівне, вул. Степана Дем'янчука, 4 з терміном дії до 01.07.2020 року. Пізніше було укладено новий договір оренди цього ж приміщення з Університетом від 01.07.2017 року за №01-07/17 до окремих пунктів якого Додатковою угодою від 18.01.2018 року внесені зміни та доповнення. За твердженням Позивача, після того як ректор Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» ОСОБА_11 розірвав договір оренди в односторонньому порядку, Коледж уклав новий договір оренди на приміщення, які розташовані за адресою м. Рівне, вул. Київська, 64-Б, де він знаходиться на даний час.

Позивач стверджує, що розриваючи в односторонньому порядку договір оренди від 01.07.2017 року за №01-07/17 Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» не повернув майно Коледжу та документацію, за винятком особових справ викладачів, їх трудових книжок, особових справ студентів та їхніх залікових книжок.

Вважаючи вказані дії ПВЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка ОСОБА_1» незаконним заволодінням майном Коледжу Приватний вищий навчальний заклад Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) звернувся з позовом в господарський суд в якому просить вилучити перелічене ним майно з чужого незаконного володіння Університету. Позовна заява від імені коледжу підписана директором ОСОБА_2.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, юридична особа набуває процесуальних прав та обовязків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника.

Положеннями ч. 1 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Статтею 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

Статтею 39 вказаного Закону встановлено, що виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов'язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Одноосібний виконавчий орган товариства або голова колегіального виконавчого органу товариства може діяти від імені товариства без довіреності.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зробленого на запит суду, стосовно Приватного вищого навчального закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) його керівником згідно Статуту є ОСОБА_2.

Таким чином на момент звернення Приватного вищого навчального закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) з даним позовом до суду його одноосібним виконавчим органом є директор коледжу ОСОБА_2.

Частиною 13 статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов'язків.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів». Так, п. 41 цієї Постанови вказує на те, що під час розгляду справ за позовами про визнання повноважень членів (члена) виконавчого органу, наглядової ради та інших органів товариства припиненими у звязку зі спливом строку, на який вони були обрані (призначені), судам необхідно враховувати, що такого способу захисту прав та законних інтересів чинним законодавством не передбачено. Повноваження посадових осіб товариства припиняються їх переобранням, і вирішення цього питання не належить до компетенції судів.

Відповідач, в підтвердження свого посилання про те, що ОСОБА_2 не є директором ПВНЗ "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), не надав суду доказів припинення його повноважень шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов'язків.

Посилання Відповідача на рішення господарського суду Рівненської області від 19 вересня 2018 року №918/209/18 є безпідставним, так як останнє скасоване постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року, прийнято нове рішення яким позов ОСОБА_2, задоволено. Визнано недійсним рішення зборів засновників Приватного вищого навчального закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), оформлене протоколом №19 від 25.03.2010 року.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, суд констатує, що позовна заява від імені Приватного вищого навчального закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) підписана повноважною особою.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є:

1) верховенство права;

2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов'язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За нормами статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Відтак, з огляду на предмет позову, Приватний вищий навчальний заклад "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), як Позивач у справі, зобов'язаний довести, що Відповідач - Приватний вищий навчальний заклад "Міжнародний економіко-гуманітарний університет ім. академіка ОСОБА_1" незаконно утримає майно Коледжу, перелік якого наведено в додатках до позовної заяви.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Наведені положення закону надають право особі захищати порушене цивільне право, зокрема право власності, але за умов набуття такого права у законний спосіб.

Отже, під час розгляду віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Набуття особою права власності на річ здійснюється відповідно до положень частини 1 статті 328 ЦК України, на підставах, які не заборонені законом, крім іншого з правочинів. Відповідно до статті 329 цього ж Кодексу юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Статтею 115 Цивільного кодексу України встановлено, що господарське товариство є власником:

1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу;

2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;

3) одержаних доходів;

4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

За нормами статті 43 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" товариство зобов'язано зберігати такі документи :

1) протокол зборів засновників товариства (рішення одноосібного засновника);

2) статут товариства та зміни до статуту;

3) протоколи загальних зборів учасників;

4) документи товариства, що регулюють діяльність органів товариства, та зміни до них;

5) положення про філії (представництва) товариства у разі їх створення (відкриття);

6) протоколи засідань наглядової ради товариства та колегіального виконавчого органу товариства, накази і розпорядження виконавчого органу товариства;

7) аудиторські висновки та результати надання інших аудиторських послуг;

8) річну фінансову звітність;

9) документи звітності, що подаються відповідним державним органам;

10) документи, пов'язані з випуском емісійних цінних паперів;

11) інші документи, передбачені законодавством, статутом товариства, рішеннями загальних зборів учасників, наглядової ради та виконавчого органу товариства;

12) документи, що підтверджують права товариства на майно;

13) документи бухгалтерського обліку.

Відповідальність за зберігання документів товариства покладається на виконавчий орган товариства та на головного бухгалтера (у разі призначення) - щодо документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Документи, передбачені частиною першою цієї статті, підлягають зберіганню протягом усього строку діяльності товариства, крім документів бухгалтерського обліку, строки зберігання яких визначаються відповідно до законодавства.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999, № 996-XIV (із змінами та доповненнями). Відповідно до статті 2 цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Статтею 3 Закону № 996-XIV встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. За нормами статті 8 цього Закону бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.

Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Тобто Законом чітко та однозначно врегульовано порядок та процес бухгалтерського обліку первинних документів, в тому числі і тих, які свідчать про набуття товариством рухомого та нерухомого майна та інших товарно-матеріальних цінностей.

Відтак позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, зокрема, однак не виключаючи, вищенаведеними документами.

Позивачем же, всупереч наведеному, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував те, що Позивач є власником майна, яке він просить витребувати у Відповідача. Переліки основних засобів та інших малоцінних необоротних матеріальних активів, які додані до позовної заяви, не є самими по собі ні бухгалтерськими документами, ні первинними документами, ні регістрами бухгалтерського обліку, а відтак не можуть бути підтвердженням власності Позивача на вказане майно. Не є доказом власності Позивача на витребовуване майно і Баланс (Звіт про фінансовий стан) на 30.06.2018р., наданий Позивачем, так як в ньому не зазначено конкретного майно, яке є власністю позивача, а тільки вказується вартість активів та пасивів товариства.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. А за нормами статті 388 цього ж Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач, в підтвердження своїх позовних вимог, не надав суду суд доказів того, що майно, вказане ним у додатках до позовної заяви, перебувало у його володінні, вибуло з його володіння і, що вказане майна перебуває у незаконному володінні відповідача.

Відтак Позивач не довів належними та допустимими доказами виникнення у нього права на витребування майна у Відповідача та обов'язку у останнього щодо повернення такого майна.

Так ні договорами оренди частини нежитлових приміщень №01-12/16 від 01.12.2016 та №01-07/17 від 01.07. 2017р., ні будь-якими іншими правочинами не передбачено, що майно передається з метою здійснення та організації навчального процесу ПВНЗ "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) та що в орендованих приміщеннях будуть зберігатися товарно-матеріальні цінності, в тому числі первинні бухгалтерські документи та документи їх обліку орендаря.

Посилання Позивача на те, що раз в орендованих приміщеннях Відповідача, знаходився ПВНЗ "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж", то, відповідно, знаходилося там і його все майно, є голослівним і безпідставним. З такою ж вірогідністю можна стверджувати, що майно Позивача перебуває у Приватного акціонерного товариства Вищий навчальний заклад «ОСОБА_8 управління персоналом» у приміщенні за адресою м. Рівне, вулиця Біла, 5а, яке орендував Позивач, чи у приміщенні за адресою м. Рівне, вул. Київська, 64-Б, де, як стверджує Позивач, він і знаходиться на даний час.

Посилання Позивача, як на доказ знаходження майна у Відповідача, на листи останнього не є такими в розумінні статті 73 ГПК України, так як у вказаних листах не зазначається конкретне майно, зокрема те, що просить витребувати Позивач, і відсутнє ствердження що це майно перебуває у Відповідача.

Також Позивач не надав суду доказів того, що Відповідачем було захоплено чи іншим способом неправомірно отримано витребовуване майно. Позивач тільки голослівно стверджує, що майно було захоплено ОСОБА_11 та ОСОБА_10 однак будь-якими належними доказами цього не підтверджує.

Відтак, з огляду на вищезазначене, суд констатує, що Позивач не довів належними та допустимими доказами права власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні Відповідача.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на те, що Позивач не довів тих обставини, на як він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, права власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні Відповідача, то, відповідно, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити Приватному вищому навчальному закладу "Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) в задоволенні позову.

2. Судові витрати у справі покласти на Позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 21 березня 2019 року.

Суддя В.В. Марач