ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р. Справа№ 910/9305/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «Вікос»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.11.2018 (повний текст рішення складено 06.11.2018)

у справі № 910/9305/18 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Трансконтиненталь»

до Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «Вікос»

про стягнення 138 623, 35 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансконтиненталь» (далі - ТОВ «Трансконтиненталь», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «Вікос» (далі - ПП ВКФ «Вікос», відповідач) про стягнення 138 623,35 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Контрактом № 03/09-15 на перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні від 12.01.2009 щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, відтак просило стягнути з відповідача 24 413, 00 грн. заборгованості, 902, 95 грн. 3% річних, 3 448, 90 грн. інфляційних втрат та 109 858, 50 грн. пені.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а також просив застосувати позовну даність до заявлених позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 провадження у справі № 910/9305/18 за позовом ТОВ «Трансконтиненталь» до ПП ВКФ «Вікос» в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 24 413, 00 грн. закрито. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПП ВКФ «Вікос» на користь ТОВ «Трансконтиненталь» 3 448, 90 грн. інфляційних втрат та 882, 88 грн. 3 % річних, 43 943, 40 грн. пені та 724, 13 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПП ВКФ «Вікос» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, оскільки TOB «Трансконтиненталь» допустило порушення при здійсненні перевезення та своє зобов'язання по доставці вантажу в кінцевий пункт призначення не виконало, відповідно у нього й не виникло права щодо вимоги оплати, відтак у ПП ВКФ «Вікос» не виникло обов'язку оплачувати фактично не надані послуги. Крім цього, на переконання апелянта, згодом виявилось, що TOB «Трансконтиненталь» перевезення товару взагалі не здійснювало, адже в міжнародній товаро-транспортній накладній CMR від 23.03.2017 перевізником зазначено Agrotep LTD, хоча між ПП ВКФ «Вікос» та TOB «Агротеп» жодних договірних відносин, в тому числі й на перевезення вантажів, ніколи не існувало. Таким чином, перевезення здійснював інший перевізник - TOB «Агротеп», а не TOB «Трансконтиненталь», відтак формально ПП ВКФ «Вікос» мало б оплачувати послуги саме TOB «Агротеп», однак за відсутності будь-яких договірних відносин між ПП ВКФ «Вікос» та TOB «Агротеп» жодних зобов'язань між цими особами не виникло. На думку апелянта, виходячи із приписів чинного законодавства та фактичних обставин справи, укладений між сторонами Контракт №03/09-15 від 12.01.2009 є договором перевезення вантажу, а тому висновки місцевого суду з приводу того, що Контракт №03/09-15 є змішаним договором з елементами договорів як про надання послуг, так і перевезення, є помилковими й такими, що призвели до невірного застосування вимог матеріального права щодо позовної давності тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що предметом Контракту є взаємодія сторін, яка виникає при транспортно-експедиційному обслуговуванні вантажів, пропонованих виконавцем замовнику для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільнім транспортом. Крім цього, позивач стверджував про здійснення поставки вантажу за Контрактом 27.03.2017 та вважав незрозумілим, навіщо 25.07.2018 після його звернення з позовом до суду, відповідач сплатив йому 24 413,00 грн., якщо наполягав, що послуги йому не надано та він мав право не оплачувати їх. За твердженнями позивача, укладений між сторонами справи Контракт є договором про надання послуг транспортного експедирування, відповідно на ці правовідносини поширюються загальні строки позовної давності тривалістю у три роки тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 12.03.2019 з'явились представники сторін, представник відповідача надав пояснення та підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 12.01.2009 між ТОВ «Трансконтиненталь» (позивачем, виконавцем за контрактом) та ПП ВКФ «Вікос» (відповідачем, замовником за контрактом) укладено Контракт №03/09-15 на перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні (далі - Контракт), предметом якого згідно п. 1 є взаємовідносини сторін, які виникають при транспортно-експедиційному обслуговуванні вантажів, що пред'являються виконавцю замовником для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільним транспортом. Кількість і рід вантажу, маршрути, вантажовідправники і вантажоодержувачі, графік подачі транспорту, суми фрахту обумовлюються разовими заявками, які являються невід'ємними частинами договору, додатково перед кожним конкретним перевезенням.

Ціна за кожне перевезення зазначається в заявках, які являються невід'ємними частинами даного договору (п. 3.2 Контракту).

За змістом п.п. 4.1, 4.2 Контракту платежі за надані послуги згідно умов цього договору, здійснюються шляхом банківського переказу на рахунок виконавця за узгоджену кількість перевезень. Оплата відбувається на підставі рахунку виконавця.

Положеннями п. 4.3 Контракту сторони погодили строк оплати - 10 банківських днів після отримання рахунку.

Договір згідно п.п. 9.1, 9.3 вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2009.

30.12.2009 між сторонами укладено Додаткову угоду до Контракту, відповідно до якої розділ 9 доповнено п. 9.6 в наступній редакції: «Якщо не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявляє про його припинення, то даний договір вважається пролонгований на наступний календарний рік на тих же умовах».

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Контракту, суд першої інстанції дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є змішаним договором з елементами договору про надання послуг та договору перевезення.

За договором про надання послуг згідно ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 2 згаданої статті Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Виконавець згідно ст. 902 ЦК України повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, встановлених договором (ст. 903 ЦК України).

За приписами ст. 908 ЦК України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, згідно ч. 6 ст. 306 ГК України регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями ч. 5 ст. 307 ГК України встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

За договором перевезення (ст. 909 ЦК України) перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж в пункт призначення і видати його уповноваженій на отримання вантажу особі.

Відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин на підставі ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, 20.03.2017 ПП ВКФ «Вікос» направило на адресу ТОВ «Трансконтиненталь» заявку на перевезення вантажу, згідно якої виконавець повинен здійснити надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажу в міжнародному сполученні за маршрутом: м. Цвевецеле (Бельгія) + м. Валлуф (Німеччина) - смт. Глеваха Київської області (Україна).

Дата завантаження - 22-23.03.2017. Вид вантажу - харчові домішки.

Дана заявка була прийнята та затверджена виконавцем. Державний номер автомобіля, що мав здійснювати перевезення - АА2824МХ / АА7709ХО. Сторонами також була визначено та узгоджено ціну (вартість) перевезення - 59 785, 00 грн.

23.03.2017 весь товар остаточно був завантажений в м. Валуф (Німеччина) в автотранспорт та всі товаросупровідні документи передано представнику перевізника.

28.03.2017 позивачем сформовано та виставлено відповідачу рахунок №54 на оплату транспортних послуг на загальну суму 59 785,00 грн.

29.03.2017 відповідачем здійснено часткову оплату наданих позивачем транспортних послуг на суму 35 371,60 грн.

Матеріалами справи встановлено, що претензією № 1 від 28.04.2017 позивач звертався до відповідача із вимогою про погашення наявної заборгованості в розмірі 24 413,00 грн., яка на момент звернення з даним позовом до суду була залишена відповідачем без задоволення.

Проте після звернення позивача з даним позовом та відкриття провадження у справі, відповідачем 25.07.2018 сплачено на користь позивача суму основної заборгованості в розмірі 24 413,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3568 від 25.07.2018 й свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо оплати суми основної заборгованості в розмірі 24 413,00 грн.

Оскільки відповідач добровільно сплатив наявну суму основної заборгованості, станом на час прийняття судом першої інстанції рішення у справі відсутній предмет спору щодо вимоги про стягнення основної суми боргу.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на наведене, в тому числі й сплату відповідачем 25.07.2018 (після подання позову) суми основного боргу, провадження у даній справі щодо розгляду вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 24 413,00 грн. підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмета спору.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 902,95 грн. 3% річних, 3 448,90 грн. інфляційних втрат та 109 858,50 грн. пені.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних, інфляційних втрат та пені, апеляційний суд вважав їх помилковими, а висновки місцевого господарського суду в цій частині правомірними.

Відповідно до п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 1998 року №11-рп/98 «...Термін «дні», якщо він вживається у зазначених правових актах без застережень, означає лише календарні дні...».

Перебіг строку згідно ст. 253 ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як вище згадувалось, за змістом п.п. 4.2, 4.3 Контракту оплата відбувається на підставі рахунку виконавця, строк оплати - 10 банківських днів після отримання рахунку.

Оскільки ТОВ «Трансконтиненталь» виставило ПП ВКФ «Вікос» рахунок № 54 на оплату за транспортні та експедиційні послуги 28.03.2017, останнім днем оплати цього рахунку було 07.04.2017, відповідно нарахування штрафних санкцій повинно здійснюватися з 08.04.2017.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належна до стягнення сума 3% річних та інфляційних втрат з відповідача за прострочення оплати за період з 08.04.2017 до 21.06.2018 за 440 днів прострочення становить 3 448,90 грн. інфляційних втрат та 882,88 грн. 3% річних.

З приводу вимог про стягнення пені за 450 днів за період з 29.03.2017 по 21.06.2018 в розмірі 109 858,50 грн., слід зазначити, що за умовами п. 4.4 Контракту у разі прострочення оплати рахунків виконавця, замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі 1% неоплаченої суми за кожен день прострочення.

За приписами ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується із приписами ст. 617 ЦК України, згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Як вище згадувалось, за умовами Контракту позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 29.03.2017 по 21.06.2018 в сумі 109 858,50 грн., однак не вірно визначено період, за який ії нараховано, адже позивачем пеня нарахована більше ніж 6 місяців.

За розрахунком суду, відповідно до вимог закону та умов Контракту, обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 08.04.2017 до 04.10.2017, є 43 943,40 грн.

Під час розгляду місцевим судом справи по суті спору, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності з посиланням на положення п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України, згідно яких до вимог в зв'язку з перевезенням вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік. До вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів) (ч. 3 ст. 925 ЦК).

За приписами ст. 926 ЦК України позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конвенції «Про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів» від 19.05.1956, до якої в 2007 приєдналась Україна, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

За таких обставин, відповідач стверджував, що за умовами Контракту з 08.04.2017 у ТОВ «Трансконтиненталь» виникло право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, однак позивач свого права не реалізував - в строк до 08.04.2018 до суду не звернувся.

Проте місцевий суд правомірно відхилив такі доводи відповідача, оскільки як вище згадувалось, предметом Контракту є взаємодія сторін, які виникають при транспортно-експедиційному обслуговуванні вантажів, запропонованих виконавцю замовником для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільнім транспортом.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначено Законом України №1955-IV від 01.07.2004 «Про транспортно-експедиторську діяльність» (далі - Закон).

За змістом ст. 1 цього Закону транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор є суб'єктом господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, визначених договором транспортного експедирування, а транспортно-експедиторською послугою є робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень.

За договором транспортного експедирування (ч. 1 ст. 929 ЦК України) одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст.929 ЦК України).

Як встановлено матеріали справи, 20.03.2017 ПП ВКФ «Вікос» направлено заявку ТОВ «Трансконтиненталь», згідно якої виконавець має здійснити надання саме транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажу в міжнародному сполученні.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено обов'язок клієнта в порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність на підставі ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Як вище згадувалось, проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Контракту (договору перевезення), місцевий суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є змішаним договором з елементами договору про надання послуг та договору перевезення, відповідно на ці правовідносини поширюються загальні строки позовної давності тривалістю у три роки, які позивачем при звернення з даним позовом до суду не пропущено. Відтак доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені за прострочення оплати наданих послуг по Контракту нормативно та документально доведено, а тому підлягають частковому задоволенню згідно вищенаведеного розрахунку суду.

Доводи апелянта з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта, наведені у апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма «Вікос» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі № 910/9305/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/9305/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.03.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко