СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2019 р. Справа № 922/2982/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 за довіреністю; ОСОБА_6 за ордером (адвокат);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства Харківської районної ради Комуненерго смт.Хорошево, Харківська область
на рішення господарського суду Харківської області
від17.12.2018 року (повний текст складено 26.12.2018 року)
у справі№ 922/2982/18 (суддя Ольшанченко В.І.)
за позовом до відповідача про Комунального підприємства Харківської районної ради Комуненерго смт.Хорошево, Харківська область Товариства з обмеженою відповідальністю спеціалізованої фірми Котлобудсервіс м.Харків стягнення 238000, 00 грн.
В С Т А Н ОВ И В:

У жовтні 2018 року до господарського суду звернулось Комунальне підприємство Харківської районної ради Комуненерго (далі Позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю спеціалізованої фірми Котлобудсервіс (далі Відповідач) про стягнення 238000, 00 грн. заборгованості з повернення попередньої оплати.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.12.2018р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати спірне рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог заявник скарги зазначив, що судом першої інстанції не встановлено обєктивно всі обставини справи та неправильно застосовно норми матеріального та процесуального права. Скаржник зазначав, що висновок суду про не надання доказів відмови від ОСОБА_7 суперечить обставинам справи через неодноразове направлення на адресу Відповідача відмови від ОСОБА_7. Також зазначав, що суд першої інстанції, розглядаючи даний позов, повинен був самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію норм, що фактично регулюють спірні правовідносини, оскільки повернення авансових коштів є для Позивача одночасно і збитками, однак суд, не застосувавши надані повноваження, безпідставно відомив у позові.

На адресу суду від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги. Зокрема, зазначав, що Позивач помилково стверджує про неодноразову відмову від ОСОБА_7, оскільки у направленій претензії Позивач не призначав Відповідачу строк для усунення недоліків, не відмовлявся від ОСОБА_7 та не вимагав відшкодування збитків, а лист від 23.11.2018р. був направлений вже після відкриття провадження у даній справі. Твердження апелянта про обовязок суду самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин є помилковими, оскільки суд, відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, не може виходити за межі позовних вимог.

Представник Позивача у судовому засіданні 18.03.2019р. підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції, наполягав на необхідності застосування аналогії закону при стягненні попередньої плати, внаслідок порушення умов договору в частині своєчасного виконання робіт.

Представник Відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

укладення 18.12.2017 між Позивачем та Відповідачем ОСОБА_7 підряду №52.17/12КЕ (надалі - Договір), за яким Відповідач зобовязався з використанням своїх матеріалів виконати роботи згідно з кодом ДК 021:20-9 Водопровідні та санітарно-технічні роботи (Технічне переоснащення мінікотельної КП "Комуненерго", із заміною котлів, за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Високе, вул. Кооперативна, 17), відповідно до проектно-кошторисної документації та договірної ціни, а Позивач зобов'язався прийняти та оплатити зазначені роботи відповідно до акту приймання-здачі виконаних робіт, в строки та на умовах, визначених даним ОСОБА_7;

перерахування Позивачем на користь Відповідача авансу у розмірі 70% вартості робіт, які вказані у п. 2.1 договору, в сумі 238000,00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень №32 від 04.01.2018 в сумі 150000,00 грн та №586 від 03.05.2018 в сумі 88000,00 грн.;

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на невиконання Відповідачем своїх зобовязань щодо надання актів форми КБ-2в, техдокументації та щодо виконання робіт з використанням своїх матеріалів за договором підряду №52.17/12КЕ від 18.12.2017, порушення строків виконання робіт, у звязку з чим просив стягнути на свою користь заборгованість з повернення попередньої оплати в сумі 238000,00 грн.

Відповідач у суді першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, зокрема, зазначаючи, що аванс у розмірі 238000,00 грн. був використаний для закупівлі устаткування. На його думку твердження Позивача щодо ухилення Відповідачем від виконання своїх договірних обов'язків не відповідають обставинам щодо виконання робіт по договору, а заявлена позовна вимога не обґрунтована ані положеннями закону, ані положеннями укладеного ОСОБА_7.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з мотивів їх безпідставності, оскільки Позивач не заявляв позовних вимог про відшкодування збитків, а повернення саме сплачених за договором сум (попередньої оплати) вимогами закону або договору не передбачено.

Оскаржуючи зазначене рішення, Позивач зазначав про те, що суд першої інстанції безпідставно не здійснив самостійно правильну правову кваліфікацію правовідносин сторін та не застосував аналогію права.

Колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити в т.ч. зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Предмет спору - це об'єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Визначаючи предмет та підстави позову у даній справі, Позивач посилався на порушення Відповідачем умов ОСОБА_7 в частині встановлених строків виконання робіт та неповернення попередньої оплати в сумі 238000,00 грн., зазначаючи при цьому, що обовязок Відповідача повернути попередню оплату передбачений умовами ОСОБА_7 та закону.

Оцінивши спірний договір, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором підряду.

Згідно зі ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Дослідивши умови укладеного між сторонами правочину, колегія суддів зазначає, що умовами ОСОБА_7 безпосередньо не встановлено виконання Відповідачем на користь Позивача саме грошового зобовязання у вигляді повернення попередньої оплати.

Позивач у відповіді на відзив (а.с. 76-80) посилався на положення ч.4 ст.849 ЦК України, відповідно до якої замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору, але предмету позову не змінив.

Також, зазначаючи про реалізацію свого права на відмову від ОСОБА_7 підряду, що було висловлено в претензії -вимозі №1036/17 від 31.08.2018 та у листі №1500/7 від 23.11.2018, Позивач не врахував правових наслідків розірвання договору, оскільки за умовами ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивачем не надано доказів відмови від ОСОБА_7 до моменту звернення з даним позовом до суду першої інстанції, проте, виходячи зі змісту та меж позовних вимог, дослідження питання щодо дії ОСОБА_7 під час розгляду даної справи у суді першої інстанції є недоцільним.

За змістом ст. ст. 846,849 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Відповідно до вимог ст.224 ГК України, ст.22 ЦК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для стягнення збитків підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина.

В свою чергу, положеннями ЦК України про підряд не передбачено право замовника вимагати повернення авансового платежу, що фактично є попередньою оплатою, у разі невиконання або несвоєчасного виконання підрядником робіт.

Отже, вимоги щодо виконання грошового обовязку сторони за ОСОБА_7 та стягнення збитків мають різну правову природу, різний обсяг доказування та підпадають під різне нормативно-правове регулювання.

Оскільки в межах позову такої вимоги, як стягнення збитків, а також клопотання про вихід за межи позовних вимог - не заявлено, суд за власною ініціативою не може її розглядати, оскільки згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо невиконання судом першої інстанції процесуального обовязку не базуються на вимогах чинного законодавства, оскільки Позивач самостійно обирає спосіб захисту порушеного права, а змінивши предмет спору у даній справі за своєю ініціативою, суд при ухваленні рішення вийшов би за межі позовних вимог, що суперечить ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи Позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин, правових норм, які регулюють правовідносин з поставки товару, тобто аналогії закону, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Частиною 10 ст.11 ГПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Оскільки змістом вищенаведених норм закону чітко врегульовані правовідносини сторін з приводу наслідків порушення своєчасності виконання робіт за договором поставки, доводи Позивача щодо необхідності застосування до них норм, що регулюють правовідносини з договору купівлі-продажу є безпідставними.

За таких обставин, будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2018 у справі № 922/2982/18 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Харківської районної ради Комуненерго смт.Хорошево, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2018 у справі № 922/2982/18 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Комунальне підприємство Харківської районної ради Комуненерго смт.Хорошево, Харківська область.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 21.03.2019

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя В.І. Пушай