ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/111/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" (62371, Харківська обл., Дергачівський р-н, сел. Подвірки)
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11)
про стягнення 48.406.008,18грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1;

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

11.01.2019 ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до КП "Харківські теплові мережі", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 29.238.496,21грн., пеню в розмірі 11.565.179,64грн., 3% річних у розмірі 1.707.953,11грн., інфляційні втрати в розмірі 5.894.379,22грн. та суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно з Договором купівлі-продажу теплової енергії, яка поставляється бюджетним установам/організаціям від 31.10.2016 №749 в частині своєчасної та повної оплати поставленої теплової енергії. В якості правових підстав позову вказує на положення статей 16, 525, 526, 611, 625 ЦК України.

Позивач позов підтримує. Присутній у судовому засіданні 12.03.2019 представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Також зазначає, що заборгованість за листопад 2017 року не була включена до предмету даного позову, а здійснені відповідачем платежі за період 27.12.2017-03.01.2018 на суму 19.137.364,13грн. були зараховані саме на погашення заборгованості за теплову енергію, поставлену в листопаді 2017 року.

Відповідач позов визнає частково. Представник відповідача в судовому засіданні 12.03.2019 зазначає, що розрахунок пені на суму 6.685.955,52грн. здійснений позивачем без урахування строку позовної давності, в зв'язку з чим просить суд відмовити в позові в цій частині. Решту позовних вимог визнає та просить суд зменшити розмір пені на 50%.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Між ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (правонаступником якого є ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5, Продавець) та КП "Харківські теплові мережі" було укладено Договір купівлі-продажу теплової енергії, яка поставляється бюджетним установам/організаціям від 31.10.2016 №749 (надалі - Договір, т. I, а.с. 38-42), відповідно до предмету якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2016-2017 роках теплову енергію, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити теплову енергію на умовах даного Договору. Теплова енергія, що постачається за даним Договором, використовується Покупцем для надання послуг з опалення та гарячого водопостачання виключно бюджетним установам/організаціям.

Пунктом 2.1. Договору (з урахуванням Додаткової угоди від 16.03.2017 №2, т. I, а.с. 44) сторони погодили кількість теплової енергії, яка передається Покупцю з 01.10.2016 по 31.03.2017 та з 01.04.2017 по 31.12.2017.

Згідно з абзацом 2 пункту 5.1. Договору (з урахуванням Додаткових угод від 10.01.2017 №1, від 23.06.2017 №4, т. I, а.с. 43, 46) вартість теплової енергії за 1 Гкал становила: з 01.10.2016 по 31.12.2016 - 813,08грн., з 01.01.2017 по 30.06.2017 - 796,35грн., з 01.07.2017 по 31.12.2017 - 790,34грн. без урахування ПДВ.

У відповідності до пункту 6.2. Договору оплата за отриману у поточному місяці теплову енергію здійснюється Покупцем шляхом 100% оплати протягом поточного місяця. Остаточний розрахунок за фактично передану в поточному місяці теплову енергію здійснюється Покупцем до 25 числа, наступного за місяцем поставки.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині постачання теплової енергії з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до повного їх виконання (пункт 12.1. Договору в редакції Додаткової угоди від 16.03.2017 №2).

На виконання умов Договору позивачем було поставлено протягом жовтня 2016 року - жовтня 2017 року та грудня 2017 року, а відповідачем у свою чергу прийнято теплову енергію на загальну суму 194.908.032,40грн., що підтверджується актами приймання-передачі теплової енергії, які підписані та скріплені печатками уповноваженими представниками сторін (т. I, а.с. 47-60).

Проте, як зазначає позивач, відповідач свої зобов'язання в частині здійснення розрахунку виконав частково на суму 165.669.536,19грн., у зв'язку з чим за відповідачем існує заборгованість за грудень 2017 року в розмірі 29.238.496,21грн.

Також позивачем заявлені вимоги щодо стягнення пені в розмірі 11.565.179,64грн. згідно з пунктом 8.2. Договору, 3% річних у сумі 1.707.953,11грн. та інфляційні втрати в розмірі 5.894.379,22грн. на підставі статті 625 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Цивільні зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною сьомою статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідачем доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості в розмірі 29.238.496,21грн. до суду не подано.

Натомість, у відзиві на позов та в судовому засіданні 12.03.2019 заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу були визнані повністю.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 46 ГПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення суми основного боргу в розмірі 29.238.496,21грн.

В силу частини другої статті 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Згідно приписів статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем пункту 6.2. цього Договору, Покупець зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаних норм та положень Договору позивач здійснив нарахування відповідачу пені в розмірі 11.565.179,64грн., 3% річних у сумі 1.707.953,11грн. та інфляційних втрат у розмірі 5.894.379,22грн.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пред'явлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат за зобов'язаннями жовтня 2016 - жовтня 2017 та грудня 2017, суд зазначає наступне.

Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15).

З урахувань положень пункту 6.2. Договору та статті 253 ЦК України (перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок) початком прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, тобто 26 число місяця наступного за звітним.

Крім того, частиною п'ятою статті 254 ЦК України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

За таких обставин, позивачем безпідставно здійснювалося нарахування 3% річних з 25 числа місяця наступного за звітним.

Також, у розрахунку 3% річних за зобов'язаннями лютого 2017 року, позивачем помилково додано до суму основної заборгованості (9.468.401,46грн.) здійснену 29.06.2017 відповідачем оплату в розмірі 212.134,75грн., що призвело до збільшення заборгованості та, в свою чергу, помилки в розрахунку за цей місяць та наступні місяці.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних та не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов'язання по кожному акту приймання-передачі теплової енергії, зазначає, що їх загальний розмір становить 1.676.966,43грн. Саме така сума 3% річних підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В іншій частині (30.986,68) 3% річних нараховані безпідставно. Відповідний розрахунок 3% річних долучено судом до матеріалів справи.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на вищенаведене суд зазначає, що базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу, що не обтяжена додатковими нарахуваннями, вона існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - базою для нарахування є лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Натомість, надані позивачем розрахунки інфляційних втрат не відповідають вищенаведеним приписам чинного законодавства, а саме в частині визначення залишкових сум основного боргу на останній день місяця в якому здійснено платіж за зобов'язаннями грудня 2016 року, січня-квітня 2017 року.

Здійснивши розрахунок інфляційних втрат за зобов'язаннями грудня 2016 року, січня-квітня 2017 року, суд зазначає, що арифметично вірний розмір інфляційних втрат складає 2.519.020,82грн. В іншій частині (925.730,36грн.) слід відмовити. Відповідний розрахунок інфляційних втрат долучено судом до матеріалів справи.

Інфляційні втрати за зобов'язаннями травня-жовтня та грудня 2017 року розраховані позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства, проте в меншому розмірі ніж за розрахунком суду, а тому підлягають задоволенню повністю.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пред'явленої до стягнення пені в розмірі 11.565.179,64грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю; позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В пункті 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Так, позивач просить стягнути пеню, зокрема, за зобов'язаннями жовтня 2016 року - жовтня 2017 року за період починаючи з 25.11.2016 по 27.12.2017, при цьому, позовну заяву подано позивачем 11.01.2019.

Таким чином, на час звернення з даним позовом до Господарського суду Харківської області позовна давність щодо вимоги про стягнення пені за зобов'язаннями жовтня 2016 року - жовтня 2017 року в розмірі 6.685.955,52грн. сплила, при цьому, позивачем не наведено поважних причин пропущення строку позовної давності.

Отже, заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені (6.685.955,52грн.) підлягає задоволенню, а позовні вимоги в цій частині підлягають відмові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Суд зазначає, що позивачем безпідставно здійснюється нарахування пені за зобов'язаннями грудня 2017 року починаючи з 25.01.2018, оскільки початком прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, тобто 26.01.2018.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення пені в розмірі 23.230,59грн. за 25.01.2018. В решті (4.855.993,53грн.) пеня нарахована підставно, з урахуванням положень законодавства.

Суд зазначає, що у відзиві на позову заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми пені на 50%, яке підтримано представником відповідача в судовому засіданні 12.03.2019.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на важкий фінансовий стан підприємства, викликаний зокрема неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво. В підтвердження даних обставин відповідачем надано: довідку про заборгованість за спожиту теплову енергію станом на 01.01.2019, довідку про кількість теплової енергії, відпущеної КП "Харківські теплові мережі" споживачам за 2017 рік, інформацію щодо Моніторингу виконання Закону України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ а електроенергію" на 01.12.2018 по КП "Харківські теплові мережі"; баланс (Звіт про фінансовий стан) станом на 30.09.2018.

Частиною першою статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

У частині третій статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд також зауважує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013.

Судом встановлено, що відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості. Крім того, станом на час звернення позивача з даним позовом ступінь виконання зобов'язання складає 85%.

При цьому, матеріали справи не містять доказів спричинення позивачеві негативних наслідків у зв'язку з несплатою Відповідачем за газ у строки, встановлені договором, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються, зокрема, стягненням інфляційних втрат та 3% річних за час, в який позивач не міг користуватися коштами.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов'язання відповідачем, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені на 25% до 3.641.995,15грн., відповідно до цього суд вважає за необхідне клопотання відповідача про зменшення пені задовольнити частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв'язку з чим, витрати зі сплати судового збору в розмірі 611.101,58грн. покладаються на відповідача, в іншій частині - 64.248,42грн. залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, код ЄДРОПУ 31557119) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" (62371, Харківська обл., Дергачівський р-н, сел. Подвірки, )

- суму основного боргу в розмірі 29.238.496,21 грн.;

- пеню в розмірі 3.641.995,15 грн.;

- 3% річних у розмірі 1.676.966,43 грн.;

- інфляційні втрати в розмірі 4.968.648,86 грн.

- витрати зі сплати судового збору 611.101,58 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суду Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.03.2019 р.

Суддя ОСОБА_3