ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2019 р. Справа №914/767/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області, м. Львів (вх. № ЗАГС 01-05/1420/18 від 06.12.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2018, (суддя Синчук М.М., повний текст складено 08.11.2018)

у справі № 914/767/18

за позовом: першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави, м. Жидачів, Львівська область

до відповідача-1: Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області (надалі Жидачівська РДА), м. Жидачів, Львівська область

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю Млин Агро (надалі ТзОВ Млин Агро), с. Млинська, Львівська область

про визнання недійсним розпорядження голови Жидачівської РДА від 09.02.2017 №53, договору оренди землі №17 від 17.02.2017, зобовязання повернути земельні ділянки площею 30,1 га на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада)

за участю учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2 прокурор

від відповідача-1: ОСОБА_3 представник (довіреність № 54-66/0/2-19 від 28.01.2019)

від відповідача-2: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Жидачівської РДА та до ТзОВ Млин Агро про визнання недійсним розпорядження голови Жидачівської РДА від 09.02.2017 №53, договору оренди землі №17 від 17.02.2017, зобовязання повернути земельні ділянки площею 30,1 га на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.10.2018 у справі №914/767/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що сертифікат на право на земельну частку (пай) посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, а не визначає право власності на конкретну земельну ділянку. Відтак, дійшов висновку, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження голови Жидачівської РДА та укладення спірного договору оренди землі, земельні частки (паї) в кількості 17 (рілля) ділянок та 17 (сінокіс) ділянок із загальною площею 30,1 га відносились до категорії невитребуваних або нерозділених, так як право власності на згадувані земельні ділянки було оформлено після прийняття розпорядження, в звязку з чим Жидачівська РДА вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу-2. Також суд визнав не обґрунтованими доводи прокурора про порушення оскаржуваним розпорядженням прав та інтересів держави, оскільки цим розпорядженням в оренду було передано невитребувані (нерозділені) земельні частки (паї), відповідно відповідач-1 діяв в межах своє компетенції.

Не погоджуючись з даним рішенням, прокуратура Львівської області подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник стверджує, що суд не вірно визначив правовий статус спірної земельної ділянки, оскільки не врахував, що на час прийняття розпорядження, деякі особи, які зазначені у списку в додатку до розпорядження, стали власниками земельних ділянок після виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) чи успадкували права на земельну частку (пай), тобто зазначені особи реалізували своє право на земельну частку (пай), а відтак, земельні ділянки не відносились до категорії невитребуваних (нерозподілених). Крім того, зазначає, що спірний договір оренди не був зареєстрований в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як це передбачено ст.125, ст. 126 Земельним кодексом України, відповідно вважає, що право оренди у відповідача-2 не виникло.

Прокурор в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№01-04/1671/19 від 11.01.2019), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-2 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представників учасників справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

Розпорядженням голови Жидачівської РДА від 09.02.2017 № 53 Про передачу невитребуваних земельних часток (паїв) в оренду ТзОВ Млин Агро для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) визнано на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) земельні ділянки (частки) як невитребувані земельні частки (паї) загальною площею 30,1 га згідно списку в додатку до розпорядження (а.с. 20-21).

Пунктом 1 розпорядження передано в оренду вказані невитребувані земельні частки (паї) загальною площею 30,1 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель пайового фонду на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) ТзОВ Млин Агро строком на 7 років з врахуванням сівозміни сільськогосподарських культур.

На підставі вказаного розпорядження 17.02.2017 між Жидачівською РДА (орендодавець) та ТзОВ Млин Агро (орендар) укладено договір оренди землі №17, згідно з умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 30,1 га із нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, що розташовані на території Ходорівської (Отиневицька) міської ради Жидачівського району Львівської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Перелік осіб, невитребувані земельні частки (паї) яких передаються в оренду, відображено в додатку 1 до договору (а.с. 22-24).

В додатку 1 до договору міститься список із 17 осіб, земельні частки (паї) яких визнані невитребуваними земельними частками (паями) на території Ходорівської (Отиневицька) міської ради на 2017 рік на загальну площу 30,1 га (а.с. 25).

17.02.2017 між сторонами підписано акт приймання-передачі земельних ділянок, розміщених за межами населених пунктів Ходорівської (Отиневицької) міської ради Жидачівського району Львівської області площею 30,1 га із нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок Ходорівської (Отиневицької) міської ради (а.с. 26).

Прокурор, вважаючи, що розпорядження голови Жидачівської РДА від 09.02.2017 № 53 Про передачу невитребуваних земельних часток (паїв) в оренду ТзОВ Млин Агро для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) є незаконним та прийнятим всупереч вимогам закону, звернувся до суду з позовом про визнання його недійсним. Зокрема стверджує, що Жидачівською РДА не враховано того, що серед осіб, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) та зазначені у списку (списку осіб, земельні частки (паї) яких визнані невитребуваними земельними частками (паями) та території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рад) на 2017 рік), є померлі громадяни, спадкоємці яких на час прийняття розпорядження стали власниками земельних ділянок після виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) чи успадкували права на земельну частку (пай), тобто у списку зазначені особи, які реалізували своє право на земельну частку (пай), а відтак, земельні ділянки, на час прийняття розпорядження, не відносились до категорії невитребуваних (нерозподілених), в порушення вимог ст. 9, ст. 13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). В звязку з чим прокурор просить суд визнати недійсним договір оренди землі №17, який укладено між Жидачівською РДА та ТзОВ Млин Агро, на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА від 09.02.2017 р. №53 Про передачу не витребуваних земельних часток (паїв) в оренду ТзОВ Млин Агро для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) та повернути земельні ділянки загальною площею 30,1га на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) Жидачівського району Львівської області, які передані йому Жидачівською районною державною адміністрацією відповідно до акту приймання-передачі від 17.02.2017.

Також прокурор зазначає, що підставою для звернення до суду є задоволення суспільної потреби (інтересу) у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Інтерес держави полягає у відновленні правового порядку в частині визнання меж компетенції органу виконавчої влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу. Однією з підстав представництва прокурором у суді інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У звязку з тим, що Жидачівська РДА, яка уповноважена державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, є відповідачем, відсутній орган державної влади, уповноважений на захист інтересів держави, а відтак перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури звернувся до суду в статусі позивача.

В свою чергу відповідач-1 проти позову заперечив, вважає його безпідставним. Зокрема, зазначає, що земельними ділянками пайового фонду, які є нерозподіленими чи невитребуваними, тобто до оформлення тією чи іншою особою державного акта, розпоряджається районна державна адміністрація. Отже, може приймати рішення про надання таких земельних ділянок в оренду і не залежно від того, хто спадкував право по сертифікату на середню земельну частку (пай), адже згідно інформаційних довідок начальника відділу у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області спадкоємці за №№1,4,6,10 та 14 в додатку до розпорядження голови райдержадміністрації від 09.02.2017 №53 успадкували лише право на земельну частку (пай), а оформили право власності на земельні ділянки після прийняття розпорядження.

Відповідач-2 також вважає позовні вимоги безпідставними, зазначає, що з моменту розподілення земельних часток (паїв) до моменту оформлення спадкоємцями держаних актів на право власності на земельну ділянку або Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ділянки класифікуються як невитребувані (нерозподілені). Серед осіб, які зазначені у списку в додатку до оскаржуваного розпорядження голови районної державної адміністрації від 09.02.2017 №53, зазначені громадяни, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай), є померлі громадяни, спадкоємці яких на час прийняття розпорядження не реалізували своє право на земельну частку (пай), відповідно ці земельні ділянки, відносились до категорії невитребуваних (нерозподілених).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Законом України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), Законом України Про оренду землі та інших нормативно-правових актів.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Водночас, за змістом ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Земельного кодексу України об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до змісту ст. 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди за цим Законом є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Разом із тим на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначено в умовних кадастрових гектарах.

Отже, земельні ділянки державної або комунальної власності та земельні частки (паї) є різними об'єктами земельних відносин і мають різний правовий режим.

Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) визначено організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 2 цього Закону основним документом, який посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до пункту 17 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю (пункт 16 Перехідних положень Земельного кодексу України).

З наведено вбачається, що сертифікат на право на земельну частку (пай), посвідчує лише право на земельну частку (пай) громадян України, а не визначає право власності на конкретну земельну ділянку, як помилково стверджує прокурор.

За змістом положень Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям нерозподілена (не витребувана) земельна ділянка це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників часток (паїв) через неявку на збори осіб власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців.

Частина 2 статті 3 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) передбачає, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Після подання заяви про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) проводився розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв) відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Розподіл земельних ділянок проводився відповідно до ст. 9 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) та постанови Кабінету Міністрів України Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) від 04.02.2004 № 122.

Тобто, з моменту розподілення земельної частки (паю) власник має право оформити державний акт на право власності на земельну ділянку (з 01.01.2013 отримання Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності), проте земельні ділянки до моменту отримання власником державного акта є нерозподіленими чи не витребуваними.

Згідно з п. 12 постанови Кабінету Міністрів України "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" від 04.02.2004 № 122 нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Статтею 13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

З Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), земельні частки (паї), на які підтверджувальний документ уже отриманий, але власник не розпорядився ним належним чином (не подав заяву про виділення в натурі (на місцевості) для передання в оренду чи сумісного обробітку), а також земельні частки (паї), власники яких не оформили право власності або померли, а їх спадкоємці не прийняли спадщину, до якої входять земельні частки (паї), відносяться до категорії нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв).

Як зазначалося вище, спірним розпорядженням голови Жидачівської РДА від 09.02.2017 № 53 було визнано на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) земельні ділянки (частки) як невитребувані земельні частки (паї) в кількості 17 (рілля) ділянок площею 27,89 га та 17 (сінокоси) ділянок площею 2.21 га загальною площею 30,1 га згідно списку в додатку до розпорядження (а.с. 20-21).

Зазначеним розпорядженням передано в оренду вказані невитребувані земельні частки (паї) загальною площею 30,1 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель пайового фонду на території Ходорівської міської ради (Отиневицька сільська рада) ТзОВ Млин Агро строком на 7 років з врахуванням сівозміни сільськогосподарських культур.

Дане розпорядження стало підставою для укладення між Жидачівською РДА та ТзОВ Млин Агро 17.02.2017 договору оренди землі №17, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації договорів оренди землі Ходорівської міської ради 19.04.2017 за № 16 відповідно до Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), затвердженого постановою КМУ від 24.01.2000 № 119 (а.с. 22-24).

Перелік осіб, невитребувані земельні частки (паї) яких передаються в оренду, відображено в додатку 1 до договору, який містить список із 17 осіб, земельні частки (паї) яких визнані невитребуваними земельними частками (паями) на території Ходорівської (Отиневицька) міської ради на 2017 рік на загальну площу 30,1 га (а.с. 25).

Твердження прокурора про те, що на час прийняття розпорядження частина спірної земельної ділянки не відносилася до категорії невитребуваних (нерозподілених), оскільки частина осіб, які зазначені у списку в додатку до розпорядження, реалізували своє право на земельну частку (пай) шляхом отримання сертифікату (а.с. 28), колегія суддів вважає безпідставним з огляду на вищенаведені норми права. Суд також звертає увагу на те, що згідно інформаційних довідок із спадкового реєстру та інформації, наданої начальником відділу Держгеокадастру у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівської області у списку в додатку до розпорядження від 09.02.2017 №53, спадкоємці отримали правовстановлюючі документи вже після видачі оскаржуваного розпорядження та договору оренди землі від 17.02.2017 №17 (а.с. 32-49).

Беручи до уваги вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження Жидачівської РДА та укладення спірного договору оренди землі, земельні частки (паї) в кількості 17 (рілля) ділянок та 17 (сінокіс) ділянок із загальною площею 30,1 га відносились до категорії невитребуваних або нерозділених, так як право власності на згадувані земельні ділянки було оформлено після прийняття розпорядження.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що земельними ділянками пайового фонду, які є нерозділеними чи невитребуваними, тобто до оформлення тією чи іншою особою державного акта, розпоряджається районна державна адміністрація і може приймати рішення про надання таких земельних ділянок в оренду і не залежно від того, хто спадкував право по сертифікату на середню земельну частку (пай), суд приходить до висновку, що Жидачівська районна державна адміністрація вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу 2.

Втім, суд апеляційної інстанції зазначає, що кожен власник, маючи сертифікат, вправі у будь-який час одержати свою частку (пай) землі в натурі. Передання райдержадміністрацією в оренду невитребуваних земельних ділянок може зачіпати інтереси лише осіб, яким вони належать, тобто, тільки власників сертифікатів (пайщиків), та може мати негативні наслідки лише для них.

Пунктами 3.2 та 12.4 оскаржуваного договору від 17.02.2017 № 17 сторони передбачили, що у випадку звернення осіб, які є власниками невитребуваних земельних ділянок (додаток №1) або їх спадкоємців з заявою про виділення їх земельних ділянок в натурі (на місцевості) та отримання правовстановлюючих документів, дія договору щодо конкретних земельних ділянок припиняється. До цього договору вносяться відповідні зміни.

Щодо обґрунтованості звернення прокурора з даним позовом, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 393 ЦК України встановлено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наведені положення є реалізацією частини першої статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та частини другої статті 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті норми статті 1 ГПК України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу (абз.3 п.3.5 мотивувальної частини Рішення КСУ №18-рп/2004 від 01.12.2004 у справі про охоронюваний законом інтерес).

З наведеного вбачається, що для задоволення позовних вимог про визнання незаконним акту органу місцевого самоврядування недостатньо встановити лише обставини суперечності цього акту вимогам закону. Для задоволення вимог потрібно також встановити, що незаконний акт органу місцевого самоврядування порушує права позивача. У випадку, якщо акт органу місцевого самоврядування прав позивача не порушує, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання його незаконним.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави. Державним інтересом для звернення до суду із даним позовом є задоволення суспільної потреби (інтересу) у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Інтерес держави полягає у відновленні правового порядку в частині визнання меж компетенції органу виконавчої влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що, приймаючи спірне розпорядження про передання в оренду земельних ділянок, які є предметом оспорюваного договору, не свідчить про порушення прав та інтересів держави, оскільки цим розпорядженням в оренду було передано невитребувані (нерозділені) земельні частки (паї), і як зазначалося вище, райдержадміністрація вправі була розпоряджатися такою категорією земельних ділянок.

Інші доводи прокурора не можуть слугувати також підставою для задоволення позову, оскільки належними доказами не підтверджені.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2018 у справі № 914/767/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1