ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.03.2019р. Справа №905/166/19

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», м.Дніпро

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська», м.Селидове

про стягнення штрафу в сумі 28470,00 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», м.Дніпро, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська», м.Селидове, про стягнення штрафу в сумі 28470,00 грн. за невірно зазначену у залізничній накладній №51137719 від 09.08.2018р. масу вантажу у вагоні №53501052.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на залізничну накладну №51137719 від 09.08.2018р., комерційний акт №476906/1073 від 12.08.2018р., акт загальної форми №1146 від 12.08.2018р.

13.02.2019р. до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення суми нарахованого позивачем штрафу за неправильно зазначену масу вантажу до однократного розміру провізної плати.

18.02.2019р. відповідач надав відзив на позовну заяву від 07.02.2019р. №02-80, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на ті обставини, що:

- відомості у комерційному акті є хибними та недостовірними, оскільки позивачем проведено зважування на станції призначення на тензометричних динамічних вагах всупереч вимогам п.22 Правил видачі вантажів де зазначено, що перевірка маси вантажу на станції призначення проводиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення;

- зважування вантажу на станції відправлення проводилось з зупинкою без розчеплення, а у комерційному акті не зазначені дані про дотримання швидкісного режиму при зважуванні чи взагалі зважування проводилось із зупинкою, що не відповідає вимогам Правил видачі вантажів та Правил приймання вантажів до перевезення;

- вагонні ваги ВВТ-100Д №0213 власності ПАТ «ДТЕК Запорізька ТЕС» не відповідають ряду нормативно-правових актів, а саме: Інструкції ЗВВТ, Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Технічному регламенту неавтоматизованих зважувальних приладів;

- позивачем не додано до позову документів, які б підтверджували факт виклику відправника на контрольне зважування у відповідності до вимог п.2 р.43 Інструкції з ведення станційної комерційної звітності, затвердженої наказом УЗ від 04.06.2003 №147-Ц;

- на момент подачі позову інтереси позивача не були порушені, бо строк виконання зобовязання щодо сплати штрафу за неправильне зазначення у накладній масу вантажу у пятикратному розмірі плати за користування вагонами у відповідача не настав, а тому сума заявлена позивачем до стягнення не є простроченою та не підлягає стягненню;

- позивачем не направлено претензії або вимоги відповідачу, що позбавило останнього у разі її задоволення добровільно виконати вимоги законодавства та спричинило додаткові збитки у вигляді сплати судового збору в разі задоволення цього позову.

26.02.2019р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач стверджує про те, що:

- інформація викладена у комерційному акті від 12.08.2018р. №476906/1073 є достовірною, повною та підтверджується іншими доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України;

- твердження відповідача щодо ненаправлення претензії позивачем про сплату штрафу, що позбавило відповідача добровільно виконати вимоги законодавства є хибним, з підстав того, що порушення вимог статей 122, 118 Статуту залізниць України відповідачем має системний характер, та й зобовязання позивача про проведення досудового врегулювання спору ніяким нормативним документом не встановлено;

- строки для звернення до суду за захистом порушеного права позивачем дотримані з урахуванням вимог ст.137 Статуту залізниць України.

12.03.2019р. відповідачем надано заперечення від 05.03.2019р. №02-110 на відповідь позивача на відзив, згідно яких відповідач зазначив про те, що:

- у комерційному акті №476906/1073 від 12.08.2018р. в графі «Д» не зазначено інформації як саме проводилось переважування, не вказано, що зважування проводилось в статиці, з зупинкою, а тому дані щодо маси вантажу у комерційному акті №476906/1073 від 12.08.2018р. при переважуванні на ст.Енергодар у вагоні №53501052, є невірними, оскільки виконані не у відповідності з нормами Статуту залізниць;

- у відповідності до п.10 Правил складання актів чітко передбачено посади трьох осіб, які мають підписувати комерційний акт, однак з комерційного акту №476906/1073 від 12.08.2018р. вбачається, що тільки в.о. начальника станції Енергодар ОСОБА_2 та вантажоодержувач ОСОБА_3 мали право підписувати вказаний комерційний акт, а інші особи прийомоздавальники вантажу та багажу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 таких повноважень не мали;

- позивачем не надано доказів того, що обовязки начальника вантажного району (завідувача вантажного двора, складу, контейнерного відділу, сортувальної платформи) було покладено на інших осіб, а саме на прийомоздавальників ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

У серпні 2018р. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЦЗФ «Селидівська», м.Селидове, на адресу ДЕТК «Запорізька ТЕС» зі станції Новогродівка Донецької залізниці на станцію Енергодар Придніпровської залізниці відвантажило за залізничною накладною №51137719 у вагоні №53501052 вантаж вугілля камяне, не пойменоване в алфавіті.

При оформленні залізничної накладної №51137719 у вагоні №67168906 відповідачем вказано масу вантажу: нетто 67200 кг.

Як свідчить розділ 26 та 28 вищевказаної накладної, маса вантажу визначена відправником на 150-ти тонних вагонних вагах, заводський №706.

По прибутті на станцію Енергодар Придніпровської залізниці (станція призначення) за заявкою вантажоодержувача на підставі ст.52 Статуту залізниць України (прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача) була здійснена перевірка маси вантажу, під час якої виявлено, що маса вантажу у вагоні №53501052 не відповідає масі, вказаній відправником у накладній, про що складений акт загальної форми №1146 від 12.08.2018р.

За результатами контрольної перевірки станцією Енергодар Придніпровської залізниці був складений комерційний акт №476906/1073 від 12.08.2018р., відповідно до якого за результатами контрольного переважування вагону №53501052 на справних тензометричних вагонних вагах вантажоодержувача приписаних до залізниці, повірених згідно технічного паспорта 22.06.2018р. виявилось, що при переваженні вага брутто складає 87660 кг, тара 21800 кг бруса вагона, нетто 65860 кг, що менше ваги зазначеної відправником в документі на 1340 кг.

У комерційному акті також містяться відомості про те, що навантаження у вагоні насипом, вище рівні бортів 10см-15 см, вантаж маркованний поперечними борознами по всьому вагону нанесені катком, без виїмок та поглиблень, маркування не порушене, вагон в технічному та комерційному відношенні справний, двері, люка закриті, течі вантажу немає.

Означений комерційний акт, підписаний: в.о начальника станції - ОСОБА_2, прийомоздавальником - ОСОБА_4, прийомоздавальником - ОСОБА_5, прийомоздавальником - ОСОБА_3

Згідно з п.5.5 розділу 5 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України за №644 від 21.11.2000р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 24.11.2000р. №863/5084, якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту залізниць України. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

За приписом ст.122 Статуту залізниць України за неправильно зазначену у накладній масу вантажу з відправника стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту.

Відповідно до ст.118 Статуту залізниць України штраф підлягає стягненню у п'ятикратному розмірі плати за користування вагонами.

Враховуючи, що провізна плата за перевезення вантажу у спірному вагоні складала 5694,00 грн., позивачем нараховано та предявлено до стягнення з відповідача штраф в сумі 28470,00 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною 1 статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналогічні приписи закріплені у ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, за якими юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

При цьому законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Сутність розглядуваного спору полягає у стягненні з відповідача штрафу, який нарахований за невірно зазначену у залізничній накладній №51137719 від 09.08.2018р. масу вантажу у вагоні №53501052.

Відповідно до ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст.173-175 Господарського кодексу України.

Згідно ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу, відповідно до ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.307 Господарського кодексу України, підтверджується складанням транспортної накладної.

За приписом ст.6 Статуту залізниць України накладна це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та правил і наданий залізниці разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажів, яка укладається між відправником і залізницею. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезень до станції призначення.

Таким чином, оскільки ч.2 ст.307 Господарського кодексу України та ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України вказують на можливість підтвердження укладання договору перевезення вантажу фактом складання провізного документу, у тому числі накладної, складена залізнична накладна №51137719 від 09.08.2018р. є належним підтвердженням виникнення договірних правовідносин з перевезення вантажу, а саме вугілля кам'яне не поіменованне в алфавіті у вагоні №53501052 в кількості 67200 кг.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписом ч.1 та ч.2 ст.24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Для засвідчення обставини невідповідності маси вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах законодавцем у ст.129 Статуту визначено складання комерційного акту.

Так, згідно ч.1 ст.129 Статуту, ч.1 ст.26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Таким чином, обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника та вантажоодержувача при перевезенні вантажів залізницею, засвідчуються комерційними актами (подаються лише в оригіналі), які складають станції залізниць у випадках, передбачених ст.129 Статуту (у тому числі в разі невідповідності маси вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах).

Відповідно до п.10 Правил складання актів, комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці. Отже, діюче законодавство імперативно встановлює обовязкову необхідність трьох підписів визначених співробітників залізниці в комерційному акті.

Як було зазначено вище, комерційний акт, підписаний: в.о начальника станції - ОСОБА_2, прийомоздавальником - ОСОБА_4, прийомоздавальником - ОСОБА_5, прийомоздавальником - ОСОБА_3

Проте, згідно робочої інструкції №25/ДС прийомоздавальника вантажу та багажу ІІІ розділу ОСОБА_4 ОСОБА_7 «Укрзалізниця» РФ «Придніпровська залізниця» СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень станції Енергодар», затвердженої начальником дирекції залізничних перевезень ОСОБА_8 від 26.02.2016р., у ОСОБА_4 відсутні повноваження на підписання комерційних актів (форма ГУ 22), а є право на складання актів загальної форми СМГС та форми ГУ 23.

За змістом робочої інструкції №6/ДС прийомоздавальника вантажу та багажу ІІІ розділу ОСОБА_5 ОСОБА_9 «Укрзалізниця» РФ «Придніпровська залізниця» СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень станції Енергодар», затвердженої начальником дирекції залізничних перевезень ОСОБА_8 від 26.02.2016р., у ОСОБА_5 також відсутні повноваження на підписання комерційних актів (форма ГУ 22), а є право на складання актів загальної форми СМГС та форми ГУ 23.

Одночасно, як вбачається зі змісту довіреності №274 Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» від 26.2017р., виданої ОСОБА_3 - прийомоздавальнику вантажу та багажу паливно-транспортного цеху відокремленого підрозділу «Запорізька теплова електрична станція» ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» останній надано право на підписання комерційного акта.

Таким чином, у даному випадку, лише в.о начальника станції - ОСОБА_2Д та прийомоздавальник - ОСОБА_3В були уповноваженими особами на складання та підписання комерційного акту, а прийомоздавальники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мали відповідного права.

За таких обставин, дослідивши наявний в матеріалах справи комерційний акт №476906/1073 від 12.08.2018р., який є підставою для матеріальної відповідальності відповідача в розглядуваному випадку, судом встановлено невідповідність його оформлення зазначеним в п.10 Правил складання актів (ст.129 Статуту залізниць України) вимогам - не містять підпису начальника вантажного району (завідувача вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) та працівника станції, який особисто здійснював перевірку та має право на підписання комерційних актів.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів, що вказаних посад також не передбачено штатним розкладом, або виконання їх обов'язків покладено на інших осіб чи на приймальника поїздів.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

При цьому, відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки судом встановлено, що комерційний акт №476906/1073 від 12.08.2018р. було складено з порушенням вимог Правил складання актів, вказаний комерційний акт не приймається судом в якості належного доказу на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеної у накладній, та фактичної маси вантажу, і не може бути підставою для нарахування штрафних санкцій за невірно зазначену масу вантажу у вагоні №53501052.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 18.06.2018р. у справі №910/11397/17.

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів сторін суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновок суду про відмову у позові внаслідок недоведеності з боку позивача самого факту невірного зазначення маси вантажу відповідачем.

При цьому, приймаючи до уваги висновок суду щодо недоведеності позивачем своїх позовних вимог, клопотання відповідача про зменшення суми нарахованого позивачем штрафу судом залишається без розгляду.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 77, 129, 165, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», м.Дніпро до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Селидівська», м.Селидове про стягнення штрафу в сумі 28470,00 грн.

В судовому засіданні 14.03.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 14.03.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина