ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/657/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання Федорончукі Д.О.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури - ОСОБА_1, посвідчення,

від відповідача - адвоката ОСОБА_2, ордер,

/Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області не використало законного права на участь у судовому засіданні, хоча про час та місце його проведення повідомлено належним чином (див. рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 21.01.2019, 07.02.2019)/,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Миколаївської області

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.12.2018, проголошене об 11:29:48 суддею Мавродієвою М.В. у м. Миколаєві, повний текст якого складено 17.12.2018

у справі № 915/657/18

за позовом Заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області

до Селянського (фермерського) господарства «Олексієнко Сергій Миколайович»

про зобовязання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року Заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Селянського (фермерського) господарства «Олексієнко Сергій Миколайович» (далі СФГ «ОСОБА_3 М.») в якому просив зобовязати відповідача повернути у розпорядження Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку площею 32 га, загальною вартістю 866 504,96 грн. для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, яка перебувала у постійному користуванні ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії МК б/н від 29.01.1993.

Позов обґрунтований тим, що Первомайською місцевою прокуратурою вивчено стан додержання вимог земельного законодавства на території Арбузинського району Миколаївської області та встановлено, що рішенням 14 сесії 21 скликання Арбузинської селищної ради народних депутатів від 29.01.1993 ОСОБА_3 надано у постійне користування земельну ділянку площею 32 га в межах території Арбузинської селищної ради для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримав Державний акт на право постійного користування землею серії МК б/н, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №42 від 17.11.1993. ОСОБА_3 був засновником СФГ «ОСОБА_3 М.». 07.07.2013 ОСОБА_3 помер, з 10.01.2014 керівником вищевказаного СФГ є ОСОБА_4.

Також, позивач зазначає, що земельна ділянка державної власності, загальною площею 32 га в межах території Арбузинської селищної ради з 2013 року продовжує використовуватись СФГ «ОСОБА_3М.» без правовстановлюючих документів, при цьому сплачується лише земельний податок, що суперечить ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, у звязку з чим розпочато 10.04.2017 досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000023 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.197-1 КК України.

Посилаючись на ст.13 Конституції України, ст.ст.92, 122 Земельного кодексу України та ст.ст.16, 1212 Цивільного кодексу України прокурор зазначає, що СФГ «ОСОБА_3М.» зобовязане повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави. Прокурор зазначає, що спірна ділянка відноситься до земель державної власності, отже підлягає поверненню у розпорядження держави в ocoбi територіального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області 05.12.2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що Земельним кодексом не визначено чітких меж реалізації права фермерського господарства на переоформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку внаслідок смерті голови фермерського господарства, за умови, що саме для здійснення підприємницької діяльності фермерського господарства ця земельна ділянка була відведена.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Перший заступник прокурора Миколаївської області звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.12.2018 у справі № 915/657/18 скасувати, ухвали нове, яким позов задовольнити повністю.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам розділу 4 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки ухвалено з порушень норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду стосовного того, що землекористувачем спірної земельної ділянки виступає саме СФГ «ОСОБА_3М.» є необґрунтованим, оскільки передача земельної ділянки відбулась ще до моменту створення фермерського господарства. Також, хибним є твердження суду про те, що земельну ділянку передано у постійне користування СФГ «ОСОБА_3М.», а не фізичній особі ОСОБА_3 відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 17.11.1993.

Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що у своєму рішенні суд зазначає, що право постійного користування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним, однак не упустив з виду те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою існує в залежності від наявності особи, якій таке право належить, оскільки ОСОБА_3 помер 07.07.2013, отже з моменту його смерті будь-які права повинні або припинитися, або перейти у порядку спадкування іншій особі.

В обґрунтування зазначених доводів скаржник посилається на п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-8091/14-17-СГ від 15.06.2017 припинено право постійного користування ОСОБА_3 спірною земельною ділянкою.

Крім цього, на думку скаржника є необґрунтованим твердження суду першої інстанції про пропуск прокурором та позивачами строку позовної давності для звернення з цим позовом до суду.

29.01.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави наведені скаржником для скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними та необґрунтованими, в той час як рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, вірно застосовано судом як норми процесуального, такі матеріального права, в повному обсязі зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, у звязку з чим відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-XII від 20.12.1991 (втратив чинність з 29.07.2003), селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. При цьому, утворенню такого господарства має передувати оформлення права користування земельною ділянкою. На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею або з ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у ОСОБА_2 народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку (ч.1 ст.9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Так, з матеріалів справи вбачається, 29.01.1993 на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Арбузинської селищної ради народних депутатів Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_3 передано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 32 га розташовану на території Арбузинської селищної ради народних депутатів для ведення селянського (фермерського) господарства.

17.11.1993 ОСОБА_3 отримав Державний акт на право постійного користування землею, на загальну площу 32,00 га, для ведення селянського (фермерського) господарства в межах території Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області серії МК б/н за реєстраційним №42 (т. 1, а.с.93-94).

03.12.1993 на підставі розпорядження Голови районної ОСОБА_2 народних депутатів №56-р, Арбузинською районною ОСОБА_2 народних депутатів було зареєстровано СФГ «ОСОБА_3 М.», що підтверджується посвідченням №11 про державну реєстрацію селянського (фермерського) господарства.

Отже, судова колегія вважає, що обовязковою умовою створення фермерського господарства була наявність земельної ділянки, оскільки самою суттю фермерського господарства є ведення підприємницької діяльності шляхом вироблення товарної сільгосппродукції, її переробки та реалізації, а таке ведення без земельної ділянки фактично неможливе.

Засновником та головою господарства на той час був ОСОБА_3, що вбачається зі статуту СФГ «ОСОБА_3М.».

Таким чином, з дати державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Отже з цього часу обов'язки власника чи землекористувача земельної ділянки здійснює селянське (фермерське) господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Інтереси цього господарства представляє його голова. Інші члени господарства можуть представляти інтереси останнього лише за належним чином оформленою довіреністю (ч. 4, ч.6 ст.2 «Про селянське (фермерське) господарство»).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримав спірну земельну ділянку 32 га в постійне користування саме для створення ним, як засновником, селянського (фермерського) господарства, та ведення підприємницької діяльності саме селянським (фермерським) господарством під керівництвом голови ОСОБА_3, а не особисто ОСОБА_3, як фізичною особою.

07.07.2013 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №68 від 12.07.2013 (т. 1, а.с.88, 89).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 10.01.2014 керівником СФГ «ОСОБА_3М.» стала ОСОБА_4 (дівоче прізвище - ОСОБА_3) ОСОБА_5 (т. 1, а.с.23-26).

Листом №822/14/18 від 22.05.2018 Арбузинська селищна рада повідомила, що на території Арбузинської селищної ради згідно державного акта серія МК №42 від 17.11.1993 на постійне користування виділена земельна ділянка площею 32 га для ведення фермерського господарства СФГ «ОСОБА_3М.» головою якого являвся ОСОБА_3 нині покійний. На даний час згідно внесених змін до статуту фермерського господарства головою даного господарства являється ОСОБА_4. Земельна ділянка з 2016 по 2018 обробляється та станом на сьогодні засіяна 15 гектар озимий ячмінь та 17 гектар соняшник. До того ж, з вказаного листа вбачається, що за користування земельною ділянкою до бюджету селищної ради зараховано та надійшло у 2016 2017 загалом 15 856,15 грн., а у 2018 зараховано 11 604,22 грн., сплачено у І кв. 1 160,42 грн. (т.1, а.с.90).

Крім цього, з листа Відділу в Арбузинському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №479/401-18 від 23.05.2018 (а.с.91-92) вбачається, що згідно державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2016 земельна ділянка обліковується в межах території Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області площею 32 га, рахується за СФГ «ОСОБА_3М.» (постійне користування) та відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Інформація про розпаювання земельної ділянки, що перебувала в постійному користуванні у нині померлого ОСОБА_3 у Відділі відсутня.

Звертаючись з позовом до господарського суду, прокурор зазначає, що у звязку зі смертю ОСОБА_3 07.07.2013 припинилось і право постійного користування земельною ділянкою на підставі Державного акту, у звязку з чим, наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №14-8091/14-17-СГ від 15.06.2017 припинено право постійного користування спірною земельною ділянкою та віднесено таку земельну ділянку до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності.

Проте, судова колегія зазначає, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, ст.141 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на 07.07.2013) передбачає, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Приймаючи наказ №14-8091/14-17-СГ від 15.06.2017 про припинення постійного користування земельною ділянкою, Головне управління Держеокадастру у Миколаївській області не зазначило на підставі якої норми права або якого пункту ст. 141 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на 07.07.2013) відбулось припинення права користування спірною земельною ділянкою.

Суд першої інстанції вірно встановив, що спірна земельна ділянка ніколи не вибувала з користування СФГ «ОСОБА_3М.»; при житті засновника використовувалась фермерським господарством за цільовим призначенням та продовжує використовуватись за цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства СФГ «ОСОБА_3М.», яке й досі сплачує за користування нею відповідні податки.

Відповідно до ч.1 ст.125 Земельного кодексу України (в редакції від 25.10.2001) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Висновок про те, що право користування земельною ділянкою, отриманою фізичною особою для ведення фермерського господарства, фактично переходить до фермерського господарства з дня його державної реєстрації міститься в позиції ОСОБА_6 Верховного Суду в постановах від 13.032018 у справі №536/233/16-ц та від 12.12.2018 у справі 388/1103/16-ц.

Також, судова колегія не приймає до уваги посилання скаржника в апеляційній скарзі на положення Цивільного та Земельного кодексів України, оскільки вони набрали чинності пізніше, ніж було створено СФГ «ОСОБА_3М.», на момент створення якого, діяв Закон України «Про селянське (фермерське) господарство», яким було унормовано діяльність селянського (фермерського) господарства як юридичної особи.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що право постійного користування земельною ділянкою, яка надана для ведення фермерського господарства, після смерті громадянина, на чиє ім'я видано державний акт, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, оскільки вищевказане право не було, переоформленню в силу п. 6Перехідних положень Земельного кодексу України, також відхиляються колегією суддів апеляційного суду як помилкові з огляду на наступне.

Пунктом 2 Постанови КМУ від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (яка була чинною станом на 07.07.2013) встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинним і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Обмеження періоду переоформлення права користування земельною ділянкою, яке міститься у п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнане неконституційним рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 (справа № 1-17/2005).

Так, в рішенні Конституційний Суд України визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві -без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

При цьому, Конституційний Суд України вказав на наступне:

- пункт 6 Перехідних положень Кодексу зобов'язує громадян та юридичних осіб переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельні ділянки. При переоформленні права постійного користування у довгострокову оренду її строк визначається «відповідно до закону», що є неконкретним у зв'язку з невизначеністю цього закону, як і закону, який встановив би порядок переоформлення;

- Конституційний Суд України вважає, що встановлення обов'язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв'язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною ОСОБА_2 України цього строку;

- громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою;

- Конституційний Суд України дійшов висновку, що пункт 6 Перехідних положень Кодексу через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України.

Чинне законодавство не містить чіткого регулювання щодо порядку переоформлення права користування земельними ділянками, тобто приведення його у відповідність до діючої редакції ЗК України. Відтак, у господарюючих суб'єктів, які користуються земельними ділянками на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, чітко не встановлений законом обов'язок та строк вчинення дій, що пов'язані із переоформленням такого права на право власності або право оренди, до законодавчо визначеної та встановленої нормативно-правовими актами відповідної процедури.

Отже, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, а зберігається за ним до приведення прав і обов'язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства і за правонаступником такого землекористувача.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України зі справи № 6-14цс11, викладеному у постанові від 26.09.2011 та Верховний Суд у справі №907/916/17 в постанові від 10.10.2018 та у справі № 914/1633/16 від 05.07.2018.

Приймаючи до уваги викладене та те, що Земельним кодексом України не визначено чітких часових меж реалізації права фермерського господарства на переоформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку внаслідок смерті голови фермерського господарства, за умови, що саме для здійснення підприємницької діяльності фермерського господарства ця земельна ділянка була відведена, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню та господарський суд вірно відмовив у задоволенні позову, адже прокуратурою та позивачем не доведено відсутність у відповідача правових підстав для користування спірною земельною ділянкою.

Щодо строків позовної давності, то судова колегія зазначає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано їх не застосовано, оскільки спір розглянуто по суті і не встановлено порушення права, за захистом якого звернувся прокурор, отже пропуск строку позовної давності не має суттєвого значення для даної справи.

Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку про те, що Господарський суд Миколаївської області ретельно зясував всі обставини справи, надав належну оцінку наявним в ній доказам, відтак ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення слід залишити без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.12.2018 року у справі №915/657/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Миколаївської області без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст. 288 ГПК України.

Повний текст складено 18.03.2019 о 10.00.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Савицький Я.Ф.