ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.03.2019р. Справа №905/1060/18

за позовом Першого заступника Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка

до відповідача 1. Білозерської міської ради, м.Білозерське

до відповідача 2. Фізичної особи - підприємця Бєлінського Олександра Васильовича, м.Білозерське

про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7, визнання недійсним договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку від 19.10.2017р., зобов'язання повернути земельну ділянку на користь Білозерської міської ради

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Бойчук Н.Р.

Представники сторін:

прокурор: Хряк О.О.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Кайдашов В.С., Бєлінський О.В.

В засіданні суду були присутні: ОСОБА_3

СУТЬ СПРАВИ:

Перший заступник Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача 1, Білозерської міської ради, м.Білозерське, Донецька область, до відповідача 2, Фізичної особи - підприємця Бєлінського Олександра Васильовича, м.Білозерське, про:

- визнання незаконним рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7«Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь Бєлінського О.В.»;

- визнання недійсним і припинити на майбутнє договір №22/10/2017 від 19.10.2017р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якою є Білозерська міська рада площею 0,0108 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Білозерською міською радою Донецької області та Бєлінським О.В.;

- зобов'язання ФОП Бєлінського О.В повернути земельну ділянку, площею 0,0108 га, нормативною грошовою оцінкою 38414,92 грн., кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у стані, в якому вона була одержана на користь Білозерської міської ради.

В обгрунтування позовних вимог прокурор посилається на незаконність прийнятого Білозерською міською радою рішення від 19.10.2017р. №7/35-7, оскільки сторони, уклавши договір про встановлення земельного сервітуту від 19.10.2017р, оформили відносини з оренди земельної ділянки, порушивши вимоги ст.ст.93, 98, 99, 100, 123, 124, 134, 135, 152, 189 Земельного кодексу України, ст.ст.203, 215, 235, 401, 404 Цивільного кодексу України тощо.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 06.06.2018р. відкрите провадження у справі №905/1060/18, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

26.06.2018р. відповідач 1 надав відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позову не заперечив та просив вирішити спір згідно вимог ч.4 ст.191 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, останній зазначив:

- рішенням Білозерської міської ради №7/38-20 від 22.12.2017р. вирішено розірвати спірний договір, складені відповідні додаткові угоди та акти-приймання передавання було направлено відповідачу 2, проте останній їх навмисно не отримував;

- після повідомлення Відділу містобудування та архітектури про вищевказане рішення міської ради, дію паспорту прив'язки на тимчасову споруду було припинено;

- відповідача 2 було повідомлено про заборону проводити будь-які ремонтні або земельні роботи на спірній ділянці, проте, відповідач 2 продовжує використовувати земельну ділянку без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів.

26.06.2018р. від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач 2 заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне:

- згідно з редакцією Земельного кодексу України, що діяла на момент прийняття спірного рішення міською радою від 19.10.2017р. №7/35-7, передбачалось право надання земельного сервітуту з метою, зокрема, розміщення тимчасових споруд, складування будівельних матеріалів. У зв'язку з цим, спірний договір від 19.10.2017р. №22.10.2017р. відповідає вимогам законодавства на момент його укладення, а відповідач 2 використовував надану у сервітут земельну ділянку згідно її цільового призначення, а також відповідно і на виконання умов зазначеного договору.

- отримання відповідачем 2 права оренди на земельну ділянку для встановлення малої архітектурної форми законодавством не передбачено. Схема розміщення тимчасової споруди відповідача розроблена 03.10.2017р., тобто, до укладення спірного договору від 19.10.2017р. про надання сервітуту. Наміри щодо провадження підприємницької діяльності були повідомлені відповідачу 1 та передбачені у спірному договорі. На думку відповідача 2, наведені обставини свідчать про відсутність в нього наміру при укладенні спірного договору від 19.10.2017р. щодо отримання строкового сервітуту приховати інший намір - оренду земельної ділянки, а надані позивачем докази не підтверджують та не доводять його удаваності;

- звернення позивачем (прокурора) до суду є безпідставним, з огляду на те, що у спірних правовідносинах захищаються інтереси територіальної громади в особі уповноваженого органу міської ради, проте, позивачем не дотримано вимоги ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення уповноваженого органу про намір представляти його інтереси в суді;

- вимоги позивача щодо повернення земельної ділянки внаслідок визнання договору недійсним є не справедливими, оскільки згідно зі ст.216 Цивільного кодексу України обов'язок з повернення у натурі майна, набутого на підставі недійсного правочину, або відповідного відшкодування, покладається на обох сторін.

11.07.2018р. відповідач 2 надав додаткові пояснення до відзиву, в яких останній підтримав свої твердження щодо неправомірності представництва прокурором інтересів держави у цій справі, зазначаючи наступне:

- прокурором не обґрунтовано та не доведено належним чином необхідність представництва інтересів, що порушує принцип рівності сторін при розгляді господарського спору;

- органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних відносинах, на думку відповідача 2 є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру.

- позивачем не доведено неможливість Білозерської міської ради самостійно звернутись до суду із вимогами про розірвання спірного договору від 19.10.2017р.

31.07.2018р. відповідач 2 подав клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою від 31.07.2018р. зупинено провадження у справі №905/1060/18 до розгляду справи №805/4716/18-а Донецьким окружним адміністративним судом.

03.01.2019р. на адресу господарського суду Донецької області від відповідача 1, Білозерської міської ради, м.Білозерське, надійшов лист №01/02-1784 від 19.12.2018р., яким повідомлено суд про результати розгляду вищезазначеної адміністративної справи №805/4716/18-а.

Ухвалою від 16.01.2019р. поновлено провадження у справі №905/1060/18, продовжено строк підготовчого провадження по справі №905/1060/18 на 30 днів.

05.02.2019р. від відповідача 1 до канцелярії суду надійшов лист про направлення додаткових пояснень, згідно яких останній підтвердив свою позицію щодо визнання позовних вимог. Одночасно, відповідач 1 стверджує про порушення відповідачем 2 умов договору та вимог законодавства під час користування наданою у сервітут земельною ділянкою, оскільки згідно Паспорту прив'язки та договору від 19.10.2017р. відповідачу 2 надано під розміщення ТС землю загальною площею 108,00 кв.м., а відповідачем 2 фактично використовується 254,4 кв.м.

05.02.2019р. відповідачем 2 надано пояснення по суті спору. За змістом останніх, відповідач 2 підтримав свої обґрунтування неправомірності позовних вимог, викладені у відзиві, а також зазначив про те, що утримання об'єкту благоустрою, на якому розміщена спірна земельна ділянка, здійснюється відповідачем 2 самостійно, без укладення відповідного договору на пайову участь, що вимагається Законом України «Про благоустрій населених пунктів».

Ухвалою від 19.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Рішенням Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь Бєлінського Олександра Васильовича, вирішено укласти з Бєлінським Олександром Васильовичем терміном на 4 роки особистий платний (строковий) сервітут на земельну ділянку площею 0,01108 гаё що знаходиться в АДРЕСА_1 для розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Рішенням Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-8 надано дозвіл Бєлінському Олександру Васильовичу на розробку паспорту прив'язки тимчасової споруди з метою її розташування в місті Білозерське по вул.Шахтарської Слави для провадження підприємницької діяльності.

19.10.2017р. згідно вищевказаного рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7 між відповідачем 1 (власником земельної ділянки) та відповідачем 2 (сервітуарієм) укладено договір № 22/10/17 про встановлення особистого платного (строкового земельного сервітуту), згідно якого відповідачу 2 надано право обмеженого користування земельною ділянкою (сервітуту), розташованою в АДРЕСА_1 (п.п.1.1-1.1.1 договору).

Площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту, становить 0,0108 га (кадастровий номерНОМЕР_2). Межі сервітуту показані на прикладеному до даного договору додатку, що є невід'ємною частиною договору (п.1.1.2 договору).

Згідно з п.1.3 договору сервітут (обтяження) встановлений для розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Земельний сервітут та обмеження права користування земельною ділянкою, зазначені у договорі, встановлюються терміном на 4 роки (п.2.1 договору).

Право особистого сервітут виникає після підписання вказаного договору з дати його держаної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку (п.2.3 договору).

Договір підлягає припиненню у випадках, передбачених ст.102 Земельного кодексу України. Зміни та доповнення до договору оформлюються у вигляді додаткової угоди та вступають в силу з моменту підписання та державної реєстрації у порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку (п.п.2.4-2.5 договору).

Відповідно до п.п.3.1-3.2 договору сторонами визначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що становить 29198,26 грн. та розрахункову плату - 3503,79 грн.

19.10.2017р. за актом приймання-передачі відповідачем 1 передано, а відповідачем 2 прийнято земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0108 га.

Згідно відомостей Єдиного держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13.11.2017р. зареєстровано за відповідачем 2 право користування (сервітут) земельною ділянкою за кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0,0108 га.

23.11.2017р. головним архітектором м.Добропілля А.В. Радченко видано ФОП Бєлінському О. В. паспорт прив'язки тимчасової споруди (торговельний павільйон), розташованої у АДРЕСА_1, з метою ведення підприємницької діяльності.

22.12.2017р. Білозерською міською радо прийнято рішення №7/38-20 про розірвання договору №22/10/17 про встановлення особистого платного земельного сервітуту, доручено виконавчому комітету Білозерської міської ради оформити додаткову угоду про припинення дії договору, провести державну реєстрацію припинення права користування вищевказаною земельною ділянкою.

Листами від 15.01.2018р. №02/04/-61 та 21.02.2018р. №02/01/38-182 відповідач 1 повідомив відповідача 2 про прийняте вищезазначене рішення, направивши на його адресу для підписання примірники відповідної угоди про розірвання договору, акти приймання-передачі земельної ділянки.

Листом від 12.03.2018р. №01/02-259 відповідач 1 звернувся до Добропільського відділу Костянтинівської місцевої прокуратури з проханням про вжиття заходів представницького характеру щодо відповідача 2, який не повертає земельну ділянку згідно з рішенням Білозерської міської ради від 22.12.2017р. №7/38-20.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилається на ті обставини, що надання у користування вищевказаної земельної ділянки здійснено з порушенням вимог чинного законодавства. За твердженням останнього, внаслідок прийняття відповідачем 1 спірного рішення та укладання договору, порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, застосовано невірний механізм надання та одержання у користування земельної ділянки тощо. При цьому, прокурор вважає, що укладений між відповідачами договір є удаваним, оскільки його вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору оренди землі, його зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, прокурор зазначає, що відповідач 2 на момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту не був ні власником ні землекористувачем сусідніх земельних ділянок, чи об'єктів нерухомості під ними, до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Таким чином, посилаючись на те, що спірний договір не відповідає вимогам закону, а саме статтям 395, 401, 404 Цивільного кодексу України, статтям 95, 98 Земельного кодексу України, суперечить інтересам держави і має бути визнаний недійсним з підстав, наведених у позовній заяві, прокурор стверджує про відсутність належних правових підстав для подальшого зайняття земельної ділянки.

Водночас на обґрунтування вимоги про зобов'язання ФОП Бєлінського О.В. звільнити спірну земельну ділянку позивач посилається на норми статті 216 Цивільного кодексу України, статтю 208 Господарського кодексу України, яким встановлено правові наслідки недійсності правочину, та статтю 185 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч.5 вказаної статті у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи зі змісту позовної заяви, підставою представництва інтересів держави прокурором у суді у даній справі вказано незаконну передачу земельної ділянки у користування, що порушує інтереси держави та територіальної громади у сфері земельних правовідносин, а саме, в частині правомірного обігу майнових прав на земельні ділянки, додержання законодавчого порядку їх відчуження, а також у визнанні та захисту законних форм користування.

Компетентним органом, що має здійснювати захист інтересів держави, прокурором визначено Білозерську міську раду, як орган місцевого самоврядування територіальної громади, що є суб'єктом права власності на спірну земельну ділянку.

При цьому, звертаючись до суду з позовом саме в якості позивача, прокурор посилається на ті обставини, що Білозерська міська рада є учасником спірних правовідносин, яким також допущено порушення державних інтересів.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У відповідності до ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

З урахуванням вищевикладеного, за висновками суду, прокурором правомірно обґрунтовано звернення до суду з позовом саме я якості позивача з посиланням на порушення інтересів держави прийняттям оспорюваного рішення, оскільки саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу статті 14 Конституції України, а недотримання відповідачами встановленої статтями 124, 134 Земельного кодексу України та Законом України «Про оренду землі» процедури передачі оспорюваної земельної ділянки другому відповідачу у платне володіння та користування порушує ці інтереси.

Суд зазначає, що державний інтерес у формі «правильного застосування законодавства» в контексті п.45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» при розпорядженні земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді, є достатньою підставою для ініціювання позову прокурором, що зумовлює відхилення доводів відповідача 2 в цій частині.

Отже, суд погоджується з правової позицією прокурора про наявність у нього права на звернення до суду в статусі позивача за захистом встановленого державою порядку надання земельних ділянок комунальної власності у користування, в межах прав, наданих прокурору відповідно до ст.23 Закону України "Про прокуратуру", рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № З-рп/99.

Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги частково правомірними, враховуючи наступне:

Згідно зі ст.395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За приписом ч.1 ст.404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно з ст.99 Земельного кодексу України (в редакції від 28.09.2017р.) власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками або (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме, між власником земельної ділянки, яка має бути обмежена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою - власником або користувачем земельної ділянки, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

При цьому, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлено сервітутом.

Як встановлено, на момент ухвалення відповідачем 1 оспорюваних у цій справі рішення, договору доказів наявності у відповідача 2 права власності або права землекористування на сусідню земельну ділянку, на об'єкти нерухомості, прохід до яких неможливий без використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, до матеріалів справи не надано.

Як наслідок, за висновками суду, відповідач 2 не є суб'єктом, який мав право вимагати встановлення сервітуту.

За змістом положень статті 99 Земельного кодексу України земельний особистий строковий сервітут може бути встановлений, в тому числі і для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Разом із цим, відповідачами не доведено жодним чином неможливість задоволення відповідачем 2 своїх потреб у користуванні спірною земельною ділянкою комунальної власності іншим способом, ніж встановлення сервітуту.

Отже, посилання відповідача 2 на наявність можливості оформлення земельного сервітуту лише у зв'язку з розміщенням ТС (малих архітектурних форм) спростовується вищевикладеними висновками суду.

За статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що право користування земельною ділянкою набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону; статтею 122 цього Кодексу визначено порядок надання земельних ділянок у користування після виокремлення зазначеної земельної ділянки в натурі та з передачею землекористувачу права користування як складової права власності.

Натомість сервітут за своєю правовою природою обмежує власника речі у вчиненні перешкод для її використання іншою особою, без зміни речових прав власника щодо самої речі.

Як встановлено, метою, з якою надавалась спірна земельна ділянка відповідачу 2, є розміщення тимчасової споруди. Реалізація такої мети фізичною особою користувачем безпосередньо впливає на обсяг речових прав власника земельної ділянки, що суперечить природі правовідносин за договором сервітуту.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9, п.3.11 постанови ВГСУ від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", за змістом яких суд на підставі ст.235 Цивільного кодексу України має визнати, який насправді між сторонами вчинено правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За висновками суду, проаналізувавши умови договору про встановлення земельного сервітуту від 19.10.2017р., дійшов висновку, що у даному випадку сторони договором встановлення земельного сервітуту фактично оформили відносини оренди земельної ділянки.

Як визначено в ст.93 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства

Порядок надання земельних ділянок державної чи комунальної власності в оренду врегульований статтею 124 Земельного кодексу України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ст.792 Цивільного кодексу України, ст.13 Закону України "Про оренду землі" за договором оренди земельної ділянки орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк за плату.

За приписами ст.15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання у користування земельної ділянки. При цьому, судом береться до уваги, що зокрема, відповідачу 2 фактично було надано у користування земельну ділянку поза процедурою торгів, за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про відсутність в спірному договорі правових ознак користування чужим майном (сервітуту), як передбачено статтею 401 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що договір про встановлення земельного сервітуту №22/10/2017 від 19.10.2017р. суперечить вищенаведеним вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до виключних повноважень органу місцевого самоврядування віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; також розпорядження землями територіальних громад віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад на території сіл, селищ, міст за пунктом "а" частини першої статті 12 Земельного кодексу України.

Частиною 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Статтею 172 Цивільного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

Судом враховано правову позицію згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч.1 ст.111-16 ГПК, за ІІ півріччя 2016р. про те, що територіальна громада як власник об'єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатись лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та в інтересах територіальної громади (постанови Верховного Суду України від 05.10.2016р. у справі №3-604гс16, від 23.11.2016р. у справі №3-1058гс16).

Відповідно до ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.12 Земельного кодексу України до виключних повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

За приписами ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Викладене вище свідчить, що рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь Бєлінського О.В.» прийняте з грубим порушенням норм земельного законодавства, а отже, вимога прокурора щодо визнання незаконним цього рішення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Посилання відповідача 1 на рішення від 22.12.2017р. №7/38-20, яким Білозерською міською радо вирішено розірвати договір №22/10/17 про встановлення особистого платного земельного сервітуту, доручено виконавчому комітету Білозерської міської ради оформити додаткову угоду про припинення дії договору, провести державну реєстрацію припинення права користування вищевказаною земельною ділянкою, суд до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Згідно статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських, селищних, місцевих рад належить право скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі №1-9/2009 стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни зазначено, що необхідно розуміти так, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

За висновками суду, відповідачем 1 не надано відповідних належних доказів щодо скасування рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7 рішенням від 22.12.2017р. №7/38-20, на час звернення прокуратури до суду останнє було дійсним, у зв'язку чим, вказаний акт правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, підлягає визнанню незаконним в судовому порядку.

Одночасно, щодо вимог прокурора про зобов'язання ФОП Бєлінського О.В. повернути земельну ділянку, площею 0,0108 га, нормативною грошовою оцінкою 38414,92 грн., кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у стані, в якому вона була одержана на користь Білозерської міської ради, суд виходить з наступного.

Згідно із частинами другою та третьою статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Якщо тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності є МАФом, її встановлення здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Частиною четвертою статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" установлено, що розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури є Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України відповідно до Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011 року № 633/211.

На виконання повноважень, установлених законодавством, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 21 жовтня 2011 року № 244 затвердило Порядок.

Отже, механізм розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності регулюється вказаним Порядком.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Порядку ТС - це одноповерхова споруда, що встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. ТС можуть бути пересувними та стаціонарними.

Згідно п.2.2 Порядку замовник, який має намір встановити ТС звертається до відповідного виконавчого органу із відповідною заявою у письмовій формі про можливість встановлення ТС. До заяви додається вичерпний перелік документів, графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі та топографічній основі М 1:500 креслення контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості, реквізити замовника (п.2.3 Порядку).

Пунктами 2.4 та п.2.5 Порядку визначено, що орган з питань містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності) будівельним нормам та повідомляє про результати відповідності замовника. Тобто на даному етапі відповідний орган з питань містобудування та архітектури визначає лише можливість розміщення ТС на певній території населеного пункту згідно будівельних норм даної місцевості та комплексної схеми розміщення певного населеного пункту.

Подальші дії для розміщення ТС визначаються п.2.6 Порядку, яким передбачено, що для оформлення паспорта прив'язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із заявою щодо оформлення паспорта прив'язки ТС, до якої наряду з іншими документами надає схему розміщення ТС, що затверджено Додатком 1 Порядку. Додаток 1 Положення містить форму схеми розміщення ТС з вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування.

Документи, що подаються для отримання паспорта прив'язки, мають містити дані щодо розміру земельних ділянок, які вносяться на підставі отриманих суб'єктом господарювання документів на право користування земельною ділянкою (п.2.6 додаток 1 Порядку).

Мінрегіонбуд України, у зв'язку з численними зверненнями суб'єктів господарювання розглянуло процедурні питання, що стосуються містобудівних аспектів розміщення тимчасових споруд, в межах своєї компетенції, визначеної пп.20 п.4 Положення про Мінрегіобуд, надав офіційні роз'яснення від 21.02.2012р. №7/14-2737, за яким зазначено, що стосовно додатка 1 Порядку, який передбачає надання інформації щодо площі земельної ділянки згідно з документами землекористування, Мінрегіонбуд України роз'яснює, що така інформація наводиться у випадках, коли заявник вже є власником земельної ділянки і має намір розмістити тимчасову споруду саме на цій земельній ділянці. У інших випадках надання такої інформації не є обов'язковим.

Строк дії паспорта прив'язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень.

Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив'язки (пункт 2.20 Порядку).

Як встановлено пунктом 2.27 Порядку, дія паспорта прив'язки ТС анулюється за таких умов: недотримання вимог паспорта прив'язки при її встановленні; невстановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив'язки; надання недостовірних відомостей у документах, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку, під час підготовки паспорта прив'язки ТС.

Відповідно до пункту 2.30 Порядку, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.

За нормами пунктів 2.3, 2.6 та 2.11 Порядку перелік документів для отримання паспорта прив'язки ТС є вичерпним. Зазначеними пунктами не передбачено надання документів про відведення земельних ділянок під розміщення ТС.

Згідно з пунктом 2.7 Порядку паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Таким чином, Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов'язкового попереднього або наступного набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити ТС для здійснення підприємницької діяльності.

Вказана правова позиції суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018р. по справі №923/1174/16, постанові від 12.06.2018р. по справі №905/1552/16.

Як встановлено вище, на підставі заяви відповідача 2 про надання дозволу розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, 19.10.2017р. Білозерською міською радою прийнято рішення №7/35-8 "Про надання дозволу розробку паспорту прив'язки на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності Бєлінському О.В.".

На теперішній час рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-8 в установленому порядку не скасоване та є чинним.

Одночасно, суд зазначає, що посилаючись на статті 26, 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», відповідач 1 своїм рішенням про надання дозволу на розробку паспорта прив'язки, фактично погодив дії відповідача 2 з розміщення торгівельного павільйону на певній місцевості.

23.11.2017р. головним архітектором м.Добропілля А.В. Радченко видано ФОП Бєлінському О. В. паспорт прив'язки тимчасової споруди (торговельний павільйон), розташованої у м.Білозерське, вул. Шахтарської Слави, район жилого будинку №23, з метою ведення підприємницької діяльності.

Статтею 212 Земельного кодексу України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, - які відповідно до закону є правомірними.

У п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011р. роз'яснено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

За висновками суду, на момент встановлення тимчасових споруд у відповідача 2 було наявне рішення відповідача 1 про встановлення особистого платного (строкового земельного сервітуту), згідно якого відповідачу 2 надано право обмеженого користування земельною ділянкою (сервітуту), розташованою в АДРЕСА_1.

Таким чином, з огляду на наявність чинного паспорту прив'язки тимчасових споруд та рішення про укладення строкового сервітуту, рішення про надання дозволу розробку паспорту прив'язки на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької, відсутній факт самовільного зайняття відповідачем 2 спірної земельної ділянки.

Крім того, як вбачається, правовідносини, які витікають із розміщення тимчасових споруд є відповідно до ч.4 ст.3 Господарського кодексу України організаційно-господарськими та віднесені чинним законодавством до сфери благоустрою, тому при вирішені таких спорів слід керуватися відповідним законодавством, зокрема Законом України " Про благоустрій населених пунктів".

Відповідач 2 зазначає, що тимчасова споруда, яка відповідає паспорту прив'язки зі строком дії до 23.11.2022р., виданого відділом містобудування та архітектури Добропільської міської ради, є МАФом, а отже - об'єктом благоустрою, з огляду на що, будь-яких інших дозвільних документі на її розміщення законодавством не передбачено.

У статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів визначено як комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

До повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів (підпункти 1, 2 частини першої статті 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів").

За приписами ст. 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" Елементами (частинами) об'єктів благоустрою є, зокрема, малі архітектурні форми: мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради;паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об'єктів благоустрою. Цей нормативний припис забезпечує додаткове надходження коштів для поліпшення зовнішнього благоустрою, санітарного стану, забезпечення чистоти та порядку, підвищення контролю за виконанням правил благоустрою на території міста, отже, інтереси держави щодо сплати пайових внесків у цьому випадку є дотриманими.

В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 2 звертався до Білозерської міської ради з пропозицію укласти договір на утримання об'єкту благоустрою на території м.Білозерськ. Проте, листом від 12.09.2018р. Білозерська міська рада повідомила, що на даний час обсяги пайової участі в утриманні об'єктів благоустрою, у зв'язку з чим укладення такого договору є неможливим.

За таких обставин, враховуючи,що:

- за змістом статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням положень законів України «Про благоустрій населених пунктів» і «Про місцеве самоврядування в Україні» та Порядку, отримання паспорта прив'язки тимчасової споруди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на його розробку з метою її розміщення є підставою для встановлення такої тимчасової споруди;

- приймаючи до уваги наявність в матеріалах справи чинного паспорту прив'язки, оформленого за формою, визначеною Порядком розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності, затверджений;

- виходячи з того що, Порядок не містить приписів щодо обов'язкового попереднього або наступного набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які є бажання встановити тимчасову споруду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги прокурора про зобов'язання ФОП Бєлінського О.В. повернути земельну ділянку, площею 0,0108 га, нормативною грошовою оцінкою 38414,92 грн., кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у стані, в якому вона була одержана на користь Білозерської міської ради.

Аналогічні позиції висловлені Верховним Судом в постановах від 04.09.2018р. у справі №920/1072/17 та від 12.06.2018р. у справі №905/1552/16.

Судовий збір за вимогами про визнання недійсним рішення підлягає віднесенню на відповідача 1 повністю.

Судовий збір за вимогами про визнання недійсним договору підлягає розподілу між відповідачами порівну.

Судовий збір за вимогами про зобов'язання звільнити земельну ділянку підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Перехідними положеннями Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги першого заступника Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка до Білозерської міської ради, м.Білозерське, Донецька область, Фізичної особи - підприємця Бєлінського Олександра Васильовича, м.Білозерське, про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7, визнання недійсним договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку від 19.10.2017р., зобов'язання повернути земельну ділянку на користь Білозерської міської ради задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення Білозерської міської ради від 19.10.2017р. №7/35-7 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь Бєлінського О.В.

Визнати недійсним і припинити на майбутнє договір №22/10/2017 від 19.10.2017р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Білозерська міська рада площею 0,0108 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Білозерською міською радою Донецької області та Бєлінським О.В.

Стягнути з Білозерської міської ради (85013, Донецька обл., м.Білозерське, м.Добропілля, вул.Гірнича, 4, ) на користь Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка (отримувач: прокуратура Донецької області; банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, р/р: 6251, ) судовий збір в сумі 2643,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бєлінського Олександра Васильовича (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) на користь Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка (отримувач: прокуратура Донецької області; банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, р/р: 6251, ) судовий збір в сумі 881,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 18.03.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 18.03.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина