ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2019 року м.Дніпро Справа № 904/4073/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Вагнер Д.В., довіреність №1-487 від 14.01.2019 р., адвокат;

від відповідача: Астраханцева Л.Т., довіреність № 007.1Др-331-1218 від 26.12.2018 р., адвокат;

представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 року, повний текст якого підписаний 07.12.2018 (суддя Бєлік В.Г., м. Дніпро) у справі №904/4073/18

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", м. Дніпро

третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ

про визнання договору № транспортування природного газу від 01.08.2018 року укладеним

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" (Відповідача), в якій просить суд визнати договір транспортування природного газу № від 01.08.2018 року укладеним в редакції АТ "Укртрансгаз", що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2497.

В обґрунтування позовних вимог посилався на підписання Відповідачем договору транспортування природного газу № від 01.08.2018, який складений у відповідності до типової форми договору транспортування природного газу, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497, з протоколом розбіжностей, а саме здійсненням Відповідачем посилання у протоколі розбіжностей щодо п.9.3 договору, який встановлює порядок оплати щодобових небалансів, на Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256; в свою чергу, умовами запропонованого позивачем п.9.3 договору передбачена оплата щодобових небалансів з посиланням на Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 11.01.2005 № 20, що відповідає типовій формі договору; в свою чергу, укладення договору, який є обов`язковим для відповідача в силу закону, в редакції, що не відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, позивач вважає неприйнятним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства і порушує його права.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 у справі №904/4073/18 (суддя Бєлік В.Г.) в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд визнав встановленими, просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 року у даній справі, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

- господарський суд не взяв до уваги положення ч.7 ст.181 Господарського суду України, оскільки, відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції фактично погодився, що договір є укладеним на умовах, які враховують протокол розбіжностей відповідача і викладену редакцію п.9.3 договору, та застосував положення Постанови КМУ №256 від 04.03.2012 року, яка регулює інші правовідносини та встановлює інший порядок фінансування видатків місцевих бюджетів, що надає переваги відповідачу самостійно розпоряджатись коштами, які надходять на його рахунок відповідно до постанови № 256, що було б неможливим згідно з приписами постанови № 20 КМ, яка передбачала підписання спільних протокольних рішень;

- у сторін відсутні підстави щодо поширення дії Постанови КМУ №256 від 04.03.2012 року на правовідносини, що становлять предмет договору, що, в свою чергу, підтверджено третьою особою, відповідно до пояснень якої останньою розробляється проект постанови про внесення змін до типового договору транспортування газу, і сторони не позбавлені права використати п.9.3 договору в редакції, що розробляється НКРЕКП у вказаному проекті; при цьому апелянт зазначає, що у вказаному проекті не міститься посилань на положення постанови КМУ № 256, використані відповідачем у протоколі розбіжностей;

- дії суду щодо повної відмови в позові суперечать нормам ст.ст.638 ЦК України, ст.179 ГК України, оскільки суд мав задовольнити позовні вимоги шляхом визнання договору укладеним без положень договору, які передбачали застосування нечинної постанови Кабінету Міністрів України;

- посилання суду на чинність укладеного між сторонами договору про транспортування природного газу № від 17.12.2015 безпідставні, оскільки вказаний договір не враховує останніх змін до типового договору транспортування природного газу, внесені постановою НКРЕКП від 27.12.2017 № 1437, що в ступили в дію з 01.08.2018.

Відповідач, Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що Відповідачем цілком обґрунтовано було здійснено посилання у п.9.3 запропонованого договору на постанову № 256, оскільки порядок перерахування виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам до 01.01.2018 було унормовано двома нормативно-правовими актами: Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою КМУ №20 та Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету,затвердженим постановою КМУ №256. Постанова № 20 втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 951 від 08.11.2017, що і встановлено судом в оскаржуваному рішенні, а Постанова КМУ №256 станом на сьогодні є чинною і саме тому Відповідачем в протоколі розбіжностей зазначена саме вона. При цьому відповідач зазначає, що по договору транспортування природного газу ПАТ "Дніпропетровськгаз" постійно здійснює на користь AT "Укртрансгаз" платежі на підставі постанови КМУ №256, які апелянтом приймаються без жодних зауважень.

Зауважує, що Відповідач, скориставшись своїм правом, не відступаючи від змісту договору, з урахуванням ч.4 ст.179 ГК України, в протоколі розбіжностей конкретизував умови Договору, зробивши посилання саме на діючу Постанову №256, з чим погодилась і третя особа - НКРЕКП, у своїх поясненнях, наданих до суду першої інстанції. Разом з тим, з урахуванням ст.ст. 6, 627 ЦК України та оскільки зміст договору, запропонованого Позивачем, визнання укладеним якого є предметом даної справи, не базується на державному замовлені, не є обов'язковим для укладання в силу прямої норми закону, а жодних попередніх домовленостей та/або угод щодо укладання договору сторони не заключали, - відсутні законні підстави щодо обов'язку Відповідача укласти з Позивачем договір виключно в редакції, запропонованій останнім.

Доводи скаржника про порушення відповідачем пп. 27 п. 2.2. Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 №201, де передбачено, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат, зокрема, повинен мати укладений з оператором газотранспортної системи договір на транспортування природного газу та, відповідно, про відсутність між сторонами обов`язкового договору не відповідають дійсності, оскільки на виконання вимог Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу газотранспортних систем, між AT "Укртрансгаз" та ПАТ "Дніпропетровськгаз" вже укладено типовий договір на транспортування природного газу від 17.12.2015 № в редакції, затвердженій Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497. Відповідно до розділу XVII договір діє до 31.12.2016 з автоматичною пролонгацією на кожен наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Таким чином, у разі внесення змін Регулятором до Типового договору, у випадку наявності вже укладеного між сторонами договору необхідно вносити відповідні зміни шляхом підписання додаткових угод, а не укладання паралельного договору. В свою чергу, апелянт, вважаючи, що діючий Договір не відповідає діючій редакції Типового договору, не звернувся з позовом про його розірвання чи внесення до нього відповідних змін, а звернувся з позовом про укладення іншого паралельного договору.

Посилання скаржника на те, що суд мав задовольнити позовні вимоги, без посилання на постанову КМУ, що втратила чинність, на неврахування судом п.7 ст.181 ГК України, не базуються на нормах права, оскільки спірним для сторін є лише п.9.3 і саме розбіжності між сторонами має врегульовувати суд, в іншій частині запропонованого позивачем проекту договору між сторонами відсутній юридичний спір, що в свою чергу, зважаючи на зміст ч. 2 ст. 124 Конституції України та норми ст. 4 ГПК України, виключає необхідність задоволення даного позову в цій частині. При цьому суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до Типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом, як і буде неможливим існування одночасно двох договорів про транспортування природного газу, оскільки позивач просить укласти договір саме з дати 01 серпня 2018 року.

Третя особа по справі - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ, власних письмових пояснень стосовно поданої позивачем апеляційної скарги не надала, правом, передбаченим ст.168 ГПК України, не скористалась, як не скористалась правом участі в судовому засіданні, передбаченому ст.42 ГПК України. Про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.170).

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.01.2019 (головуючий суддя - Іванов О.Г., судді - Дармін М.О., Березкіна О.В.) відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою позивача; розгляд справи призначено на 18.02.2019.

В судовому засіданні 18.02.2019 оголошено перерву до 18.03.2019.

В судовому засіданні 18.03.2019 року Центральним апеляційним господарським судом були оголошені вступна та резолютивна частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

15.08.2018 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" надіслало на адресу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" договір транспортування природного газу № від 01.08.2018 у двох примірниках один з яких підписаний Позивачем. Даний Договір складений у відповідності до типової форми договору транспортування природного газу, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497.

20.08.2018 відповідач направив на адресу позивача лист № Прсс1.1-Сл-13647-0313 від 16.08.2018, разом з підписаним відповідачем Договором та протоколом розбіжностей до нього.

В редакції Замовника (відповідача у справі) п. 9.3. Договору викладено, в наступній редакції: "У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця. Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між: загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту.

Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій. з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

Позивач вважає, що така редакція п. 9.3 договору, є порушенням норм чинного законодавства, а саме постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497, якою затверджено типову форму договору транспортування природного газу, у зв'язку з чим п.9.3 договору має бути викладено та підписано в редакції Позивача, який повністю узгоджується з типовою формою договору, а саме: "У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця. Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту.

Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

Позивач, вважаючи, що редакція п.9.3. договору в редакції відповідача є порушенням постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497, якою затверджено типовий договір на транспортування природного газу, звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на момент звернення позивача до відповідача з пропозицією укласти договір, Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, на яку здійснено посилання у п.9.3 договору, втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 951 від 08.11.2017; нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов'язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню, тому суд не визнав можливим задовольнити вимоги позивача та визнати укладеним договір на умовах, запропонованих останнім. В іншій частині запропонованого позивачем проекту договору між сторонами відсутній юридичний спір, що, в свою чергу, виключає необхідність задоволення позову в цій частині. При цьому, судом встановлено існування між сторонами діючого договору на транспортування природного газу № від 17.12.2015, тому позовні вимоги. викладені у позові, не призведуть до захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів позивача, оскільки укладення спірного договору не є обов'язком для сторін в силу закону, зважаючи на існування на час розгляду справи між сторонами чинного (не розірваного, не припиненого) договору. Отже, звернення до суду з проханням визнати укладеним договір, на думку суду, є передчасним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Господарським судом вірно встановлено, що правовідносини, які виникають в процесі укладення договорів транспортування природного газу, регулюються Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2493 та Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу".

За приписами ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а уповноважена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 3 статті 179 ГК України встановлює, що укладення господарського договору є обов?язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов?язком для суб?єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов?язковості укладення договору для певних категорій суб?єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладанні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (ч.4 ст.179 ГК України).

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст.181 Господарського кодексу України.

Згідно із статтею 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1).

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (частина 2).

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (частина 3).

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (частина 4).

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони (частина 5).

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо) (частина 6).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими (частина 7).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина 8).

Отже, дана норма передбачає, що неврегульовані сторонами розбіжності щодо окремих умов договору передаються на розгляд до суду. Колегія суддів констатує, що предметом розгляду в даному випадку є саме окремі умови договору щодо яких виник спір (розбіжності), а саме п.9.3 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

На виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494.

Відповідно до п. 2 розділу 1 вказаного кодексу порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов'язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо прогнозів відборів/споживання природного газу по споживачах та фактичних обсягів споживання ними природного газу, регулює Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823 (далі - Кодекс ГТС), договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Пункт 2 розділу VI Кодексу передбачає, що взаємовідносини між Оператором ГТС та Оператором ГРМ, пов'язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2497 (далі - типовий договір транспортування природного газу), технічною угодою (за необхідності) та відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Згідно ч. 1, 2 ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу", транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов?язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов?язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Відповідно до п. 32 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", регулятор це - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу", затверджено Типову форму спірного договору, п. 9.3. якого викладено в редакції позивача.

Водночас, господарським судом встановлено, що відповідно до Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2017 № 951, Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" визнана такою, що втратила чинність.

Нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов'язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню. Таким чином, оскільки у спірному п. 9.3 типового договору міститься посилання на порядок, встановлений не чинним нормативно-правовим актом, судом першої інстанції обґрунтовано визнано неможливим задоволення вимог позивача та визнання укладеним договору на умовах, запропонованих останнім, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність.

Зауваження скаржника, що незважаючи на втрату чинності Постанови КМУ №20 від 11.01.2005, відсутність внесення регулятором змін в п.9.3. Типового договору в частині посилання на дану постанову, а тому укладання договору повинно бути саме в зазначеній редакції і сторони не мають права відступати від Типового договору, не приймається колегією суддів з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.ч.1 - 3, 7 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Отже, оскільки у спірному п. 9.3 Типового договору міститься посилання на порядок, встановлений нормативно-правовим актом, який втратив свою дію, і постанова Кабінету Міністрів України є актом вищої юридичної сили, ніж постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, господарським судом обґрунтовано відмовлено в задоволені вимог позивача про визнання укладеним договору на умовах, запропонованих останнім, оскільки такі умови відсилають до норм, які втратили чинність.

При цьому, з урахуванням положень ст.181 ГК України щодо передачі на розгляд суду лише не врегульованих сторонами питань, якими в даному випадку є лише п.9.3 договору, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в іншій частині запропонованого позивачем проекту договору між сторонами відсутній юридичний спір, що в свою чергу, зважаючи на зміст ч. 2 ст. 124 Конституції України та норми ст. 4 ГПК України, виключає необхідність задоволення даного позову в цій частині.

Вказане спростовує доводи скарги про порушення судом норм права в частині можливості визнання укладеним договору без посилання у п.9.3 на постанову КМУ, що втратила чинність, ще й з урахуванням положень ч.1 ст.14, ч.2 ст.237 ГПК України.

Як вже зазначалось вище, ст.181 ГК України передбачає можливість врегулювання в судовому порядку неврегульованих сторонами розбіжностей щодо окремих умов договору. І суд вирішує питання на яких умовах слід укласти договір - позивача чи відповідача. При цьому предметом розгляду в даному випадку є саме окремі умови договору щодо яких виник спір (розбіжності) - п.9.3 договору.

Звернення з позовом про визнання договору укладеним можливе лише у разі ухилення сторони від укладання договору, укладання якого є обов'язковим.

В даному випадку відповідач не ухилявся від укладання договору, а підписав його з протоколом розбіжностей. Тому позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання договору укладеним, не правильно обрав спосіб захисту свого права.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції також встановлено, що між сторонами у справі укладено договір транспортування природного газу № від 17.12.2015 (а.с.50-60), умовами п.17.1 якого передбачено, що цей договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 31.12.2016. Умовами договору передбачено його автоматичну пролонгацію на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буду заявлено про перегляд його умов. Також сторони п.17.3 Договору передбачили обов?язок внесення змін до договору у разі внесення та затвердження Регулятором змін до типового договору транспортування природного газу.

Таким чином, правовідносини між позивачем та відповідачем щодо транспортування природного газу врегульовані договором транспортування природного газу № від 17.12.2015, який є діючим на момент вирішення даного спору.

Отже, приймаючи до уваги наявність між сторонами діючого договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, неправильно обраний позивачем спосіб захисту і невідповідність п.9.3 договору в редакції позивача діючому законодавству, господарський суд правомірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого АТ "Укртрансгаз" позову.

Вказане вище спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції фактично погодився, що Договір є укладеним на умовах, які враховують протокол розбіжностей відповідача і викладену редакцію п.9.3 Договору, та застосував положення Постанови КМУ №256 від 04.03.2012 року, яка встановлює інші правовідносини та встановлює інший порядок фінансування видатків місцевих бюджетів.

З урахуванням викладеного, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції на чинність укладеного між сторонами договору про транспортування природного газу № від 17.12.2015, оскільки вказаний договір є діючим на момент вирішення даного спору, доказів його припинення або розірвання сторонами не надано. При цьому посилання у скарзі на те, що вказаний договір є недіючим, з урахуванням відсутності в ньому посилань на останні зміни, внесені Регулятором постановою від 27.12.2017 № 1437, що вступили в дію з 01.08.2018, суперечать самим нормам вже існуючого між сторонами договору (п.17.3 договору про можливість внесення в нього змін), норм законодавства стосовно визнання нечинним (недійсним) договору (ст.ст.203, 215 ЦК України).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281, 282, 283 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз", м.Київ на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 у справі № 904/4073/18 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 у справі №904/4073/18 - залишити без змін.

Судові Акціонерного товариства "Укртрансгаз", м.Київ за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.03.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна