АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2001/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Безпалюк А.В.

за участю представників учасників справи:

від Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" - адвокат ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2018

по справі №916/2001/18

за позовом Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі Регіональна філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 220 788,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат") звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі Регіональна філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (далі ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі РФ "Одеська залізниця") про стягнення з відповідача 220788,30 грн. штрафу за несвоєчасну доставку вантажів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" зазначено, що під час здійснення перевезення відповідачем допущено прострочення термінів доставки вантажів, а тому на підставі ст.116 Статуту залізниць України відповідач має сплатити на користь позивача штрафу заявленому розмірі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.12.2018 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 150 000 грн. штрафу, в іншій частині позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем договірні зобовязання своєчасної доставки вантажу не виконані належним чином, внаслідок чого, позивачем обґрунтовано було нараховано штраф в сумі 220 788,30 грн.

Разом з цим, посилаючись на приписи ст.ст. 549, ч. 3 ст.551 ЦК України, ч.1 ст.233 ГК України, суд першої інстанції, з врахуванням ступеню виконання зобов'язання, причин неналежного виконання, інтереси та майновий стан обох сторін, наслідки порушення зобов'язання, відповідність розміру заявленому до стягнення штрафу таким наслідкам, поведінку відповідача (в тому числі невжиття ним заходів добровільного усунення порушення та його наслідків), дійшов висновку про зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій до 150 000,00 грн.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2018 по справі №916/2001/18 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Так апелянт зазначає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд повинен, зокрема встановити винятковість даного випадку, майновий стан сторін та оцінити співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій із розміром збитків кредитора, врахувати інтереси обох сторін. Для прикладу скаржник зазначає, що за перевезення даних маршрутів позивач сплатив відповідачу 1037439,00 грн. Тобто майже в пять разів більше, ніж сума штрафу.

Натомість, як стверджує апелянт, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про існування підстав для зменшення розміру штрафу, виходячи з обставин винятковості та майнового стану сторін, а тому позивач вважає, що підстав для задоволення клопотання про зменшення штрафу не було.

Також, скаржник відзначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не взяв до уваги, що ПАТ "Укрзалізниця" є професійним перевізником, у зв'язку з чим, має можливість здійснювати загальне планування руху по залізничним шляхам за напрямком до конкретної станції призначення, на предмет технічної і технологічної можливості здійснення перевезення. Відповідач, як перевізник, у разі затримки вантажу в процесі перевезення має право зробити відмітку у перевізних документах про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки. Своїм правом ПАТ "Укрзалізниця" не скористалося, а відправником та одержувачем вантажу своєчасно здійснені всі необхідні дії щодо оформлення, одержання (вивезення) вантажу передбачені законодавством. Тому апелянт вважає, що штраф нарахований правомірно та зменшенню не підлягає.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2001/18 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2018.

21.01.2019 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В своїх запереченнях відповідач зазначає, що позивачем не доведено понесення збитків внаслідок затримки доставки вантажу, а тому, суд першої інстанції правомірно, та на підставі приписів чинного законодавства, дійшов висновку про зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 призначено справу до розгляду на 20.02.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 за клопотанням Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", доручено Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу забезпечити проведення судового засідання у справі №916/2001/18, розгляд якої призначено на 20 лютого 2019 в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у зв'язку з технічною несправністтю системи відеоконференцзвязку, про що складено Акт від 20.02.2019, оголошено перерву до 14.03.2019.

Повноважного представника Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про оголошення перерви було повідомлено під час здійснення проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Представник Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі Регіональна філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" у судове засідання не зявився, у звязку із чим останнього було повідомлено про час, дату та місце розгляду справи ухвалою суду від 20.02.2019, яка була вручена відповідачеві 04.03.2019.

У судовому засіданні від 14.03.2019 представник ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини незявлення суд не повідомив хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням від 25.02.2019, яке вручено відповідачу 04.03.2019.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 15.02.2018 між ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (Перевізник) та ПАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (Замовник) укладено договір про надання послуг №10548/ЦТЛ-2018/279-70-04 предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов'язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Пунктом 2.3.2. укладеного між сторонами договору визначено обовязок перевізника приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) Замовника або у вагонах (контейнерах) Перевірника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками Замовника згідно інформації АС «МЕСПЛАН», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, повязані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається у додатках до цього Договору.

У квітні 2018 регіональна філія Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" здійснила перевезення вантажу пятьма маршрутами призначенням на станцію Ізмаїл-експорт регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" на адресу ДП Ізмаїльський морський торговельний порт за накладними №№47809132, 47809140, 45401742, 45404233.

Спір у справі виник у зв'язку з простроченням відповідачем, на думку позивача, строків доставки вантажу, визначених ст. 41 Статут залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, у зв'язку з чим позивачем заявлено до стягнення з відповідача штраф у загальному розмірі 220 788,30 грн.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, погодився із доводами позивача, проте, зменшив розмір заявлених позовних вимог до 150000 грн.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У відповідності до ч. 6 ст. 306 Господарського кодексу України відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом визначає Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998.

Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

На підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи.

Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Частинами 1, 2, 5 статті 23 Статуту передбачено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України.

Отже, відповідачем взято на себе зобов'язання з перевезення вантажу на підставі вищезазначених залізничних накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 919 Цивільного кодексу України перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі (ч. 1 ст. 313 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 41 Статуту залізниць України залізниці зобов'язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2. Правил обчислення термінів доставки вантажу затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (із змінами та доповненнями), зареєстрованих в МЮ України 24.11.2000 № 644 (далі - Правила), термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Відповідно до підпункту 1.1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів (статті 41, 116 Статуту залізниць України) у разі перевезення вантажною швидкістю залізниці надається термін доставки вантажу: одна доба на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та одна доба на кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок.

Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. При прийманні від відправника вантажу до перевезення раніше дня, на який призначено навантаження, термін доставки обчислюється з 24-ї години того дня, на який призначено навантаження, про що в накладній робиться відмітка в графі "Навантаження призначено на ____число _____місяць" (п. 2.1 Правил).

Згідно з п. 2.4 наведених Правил терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов'язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції (п. 2.9 Правил).

Відповідно до п. 2.10 Правил вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

Виходячи зі змісту ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт", у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Відповідно до ст. 116 Статуту залізниць України за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб.

Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув.

Відповідно до Інформаційного листа ВГСУ України №01-06/420/2012 від 04.04.2012 нарахування штрафу за несвоєчасну доставку вантажу здійснюється в залежності від кількості повних прострочених діб, але не менш ніж двох діб. Встановлений статтею 116 Статуту штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш ніж на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченої статтею 116 Статуту штрафу відсутні.

Згідно п. 8 Правил видачі вантажів оформлення видачі вантажу засвідчується календарним штемпелем станції у відповідній графі накладної. Датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або незагального користування.

Як підтверджується календарними штемпелями на накладних, вантаж відповідачем доставлено позивачу з порушенням встановленого терміну доставки, визначеного ст. 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу. Факт порушення термінів доставки вантажу за накладними також визнано відповідачем.

З огляду на викладене, враховуючи те, що судом встановлено факт порушення відповідачем термінів доставки вантажів, визначених ст. 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Разом з тим, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було правомірно визнано за можливе зменшити розмірі заявленого до стягнення штрафу, у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 названого Кодексу).

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 р. № 7-рп/2013.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд, зменшуючи розмір заявлено до стягнення штрафу до 150000 грн., на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру штрафу.

Так, зменшуючи розмір заявлено до стягнення штрафу, суд першої інстанції, виходив з ступеню виконання зобов'язання, причин неналежного виконання, інтересів та майнового стан обох сторін, наслідків порушення зобов'язання, відповідності розміру заявленому до стягнення штрафу таким наслідкам, поведінки відповідача (в тому числі невжиття ним заходів добровільного усунення порушення та його наслідків).

Судова колегія вважає, що наведене вище у своїй сукупності є винятковою обставиною, яка є підставою для зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу, що спростовує твердження апелянта про зворотне.

Крім того колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції при прийняті оскаржуваного рішення також врахував майнові інтереси позивача, оскільки зменшив розмір заявленого до стягнення штрафу до 150000 грн., у той час як відповідач у своїй заяві просив зменшити розмір заявлених позовних вимог до 110394,15 грн.

Колегія суддів також відзначає, що позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, які підтверджують імовірність збитків або засвідчували наявність збитків у позивача, у звязку з несвоєчасним виконанням прийнятих на себе зобовязань відповідачем.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2018 у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 04.12.2018 р. у справі №916/2001/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Cуду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.03.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.