ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2019 р.

м. Київ

Справа № 911/118/19

Суддя Черногуз А.Ф., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, )

до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 34, )

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1.) в якості.

про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява №28/12/18-1 від 28.12.2018 Моторного (транспортного) страхового бюро України до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.01.2019 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 05.02.2019; відповідачу - заперечень до 13.02.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у зв'язку із здійсненням страхової виплати за страховим випадком отримав право, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки - в даному випадку до відповідача як роботодавця особи, відповідальної за завдані збитки.

07.03.2019 через канцелярію Господарського суду Київської області надійшов відзив відповідача на позов.

Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В ухвалі від 14.01.2019 про відкриття провадження у справі суд встановив відповідачу строк на подання відзиву на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вх. № 3301/19 від 29.01.2019 вбачається, що відповідач отримав ухвалу суду від 14.01.2019 про відкриття провадження у справі 25.01.2019, тоді як відзив на позов відправлено відповідачем лише 05.03.2019, тобто пропущено встановлений судом на його подання строк. Отже, поданий відповідачем відзив на позов не береться судом до уваги, позаяк поданий з пропуском встановленого процесуального строку, а клопотання про його продовження відповідачем не заявлялось.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом. Вказаний факт підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (вх. № 3301/19 від 29.01.2019).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб'єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2016 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого автомобілю BMW Х3 завдано механічних пошкоджень.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2016 у справі № 369/11428/16-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відтак, проаналізувавши обставини, за яких було заподіяно шкоду автомобілю BMW Х3, державний номер НОМЕР_2 та наявні матеріали справи, господарський суд дійшов висновку, що саме дії водія ОСОБА_1, що керував автомобілем Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 знаходяться у причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, а відтак і в спричиненні матеріальної шкоди власнику автомобіля, BMW Х3, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3, що підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2016 у справі № 369/11428/16-п.

Вбачається, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована. Вказаний факт не спростовано відповідачем та третьою особою.

Відповідно до п. 1.6. ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Водій автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням від 02.12.2016 про дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до п. 34.2. ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно з п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у ст. 41 цього Закону.

МТСБУ звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сател Груп» з метою визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 5671/12/16 від 22.12.2016 вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, легкового автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2, складає 28049,04 грн.

ОСОБА_3 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою від 23.12.2016 про здійснення відшкодування оціненої шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і, з настанням якої, виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Таким чином, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 01.12.2016 настав страховий випадок, а у МТСБУ виник обов'язок зі сплати страхового відшкодування особі, якій завдано збитки.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована у встановленому законом порядку, МТСБУ відповідно до платіжного доручення № 2594рв від 31.03.2017 виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у сумі 24892,19 грн.

Підставою позову, як зазначає позивач, є те, що виплативши страхове відшкодування, останній набув право вимоги до осіб, відповідальних за заподіяні збитки.

Відповідно до п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону

При цьому, позивач вважає, що відповідальною особою за заподіяні збитки є Києво-Святошинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області, оскільки винна у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особа - ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був його найманим працівником.

Згідно ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Під джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (Аналогічна правова позиція викладена в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 № 6).

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був працівником Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, що підтверджується копією його трудової книжки, а також копією його декларації з Єдиного реєстру декларацій, що є перебуває у вільному доступі через мережу Інтернет для фізичних та юридичних осіб, що можуть здійснювати пошук, перегляд та збереження електронних копій документів Реєстру, у тому числі у формі відкритих даних відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (п. 5 Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від10.06.2016 № 3).

Крім того, з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 вбачається, що в графі власник значиться Державна податкова інспекція у Києво-Святошинському районі.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 4.11.2015 № 892 Державна податкова інспекція у Києво-Святошинському районі перейменована на Києво-Святошинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС.

Отже, Києво-Святошинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області є особою, яка в силу положень ст. 1172 Цивільного кодексу України відшкодовує шкоду заподіяну її працівником - ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 01.12.2016, а до МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки, у розмірі виплаченого відшкодування.

Позивачем заявлено до стягнення 25392,19 грн, проте вказана сума перевищує суму фактично сплаченого позивачем страхового відшкодування - 24892,19 грн. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, оскільки заявлена позивачем до стягнення сума перевищує суму фактично виплаченого страхового відшкодування, то вказана вимога підлягає задоволенню частково, у сумі фактично виплаченого відшкодування - 24892,19 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати, понесені ним на проведення експертизи автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2, у сумі 500,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт від 22.12.2016 та платіжним дорученням № СФ-0000392 від 28.12.2016.

Враховуючи, що факт понесення позивачем витрат у сумі 500,00 грн підтверджено належними та допустимими доказами, а також те, що вказаний факт перебуває у причинно-наслідковому зв'язку з винними діями ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 01.12.2016, то вимога про стягнення 500,00 грн витрат на проведення експертизи також підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача у повному обсязі, позаяк сплачена сума судового збору є мінімальною для такої категорії спорів.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Ломоносова, буд. 34, ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, ) 24892,19 грн шкоди, 500,00 грн витрат на проведення експертизи, а також 1762,00 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.03.2019.

Суддя А.Ф. Черногуз