ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. Справа № 910/2804/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Зубець Л.П.

секретар Добрицька В.С.

за участю

представників: позивача - Вірьовкін О.І.

відповідача - не з`явилися

третьої особи - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк"

на рішення Господарського суду м. Києва від 14.06.2018 р. (повне рішення складено 02.07.2018 р.)

у справі № 910/2804/18 (суддя - Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк"

про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (далі - відповідач) про:

- визнання за позивачем права власності на наступне майно: самоскид-С марки MAN TGS 41.440, 2008 р. в., державний номер АА9558ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917696, номер шасі WMA39SZZ78M525404; сідловий тягач-Е марки MAN TGA 18.440, 2007 р. в., державний номер АА9551ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію CAP 917692, номер шасі WMAH06ZZ77M479157; самоскид-С марки MAN TGA 41.480, 2006 р. в., державний номер АА9549ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917695, номер шасі WMAH39ZZX7M466542;

- зняття арешту з вищевказаного майна.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що на підставі укладених з відповідачем генерального договору фінансового лізингу № 106 від 04.07.2013 р. та договору фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" набуло у власність транспортні засоби, а саме два самоскиди та сідловий тягач. В порушення умов вищевказаних договорів, відповідач не вчинив дії, спрямовані на зняття вказаних транспортних засобів з державної реєстрації. Окрім цього, на вказані транспортні засоби також було накладено обтяження. У зв`язку з цим позивач зазначає, що він обмежений, як власник, у праві володіння, користування та розпорядження майном.

Ухвалою Господарського суду м Києва від 16.03.2018 р. відкрито провадження у справі № 910/2804/18, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Також ухвалою Господарського суду м Києва від 16.04.2018 р. залучено до участі у даній справі Публічне акціонерне товариство "Український бізнес банк" як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.06.2018 р. (повне рішення складено 02.07.2018 р.) у справі № 910/2804/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" задоволено повністю.

Також ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.10.2018 р. відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" про роз`яснення рішення Господарського суду м. Києва від 14.06.2018 р. у справі № 910/2804/18.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Український бізнес банк" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для розгляду справи.

Так, в апеляційній скарзі третя особа вказує на те, що рішення суду у даній справі порушує права Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк", як заставодержателя, оскільки спірне майно (транспортні засоби) передано в заставу банку на підставі договору застави транспортного засобу з метою забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", як боржника за кредитним договором № 184/Ю від 15.07.2013 р.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2018 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк" у справі № 910/2804/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Калатай Н.Ф., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 р. апеляційну скаргу у справі № 910/2804/18 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

До суду 22.11.2018 р. від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2018 р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2804/18, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено до розгляду на 21.01.2019 р., а також встановлено сторонам строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

До суду 20.12.2018 р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 р. розгляд справи відкладено до 14.02.2019 р.

У засідання суду, призначене на 14.02.2019 р., представники відповідача та третьої особи не з`явилися, про день, час та місце проведення судового розгляду повідомлялися належним чином.

Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання вказаних представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення може призвести до затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених судом першої інстанції обставин справи убачається, що 04.07.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" (лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (лізингодавець) укладено генеральний договір фінансового лізингу № 106, відповідно до п. 1.1 якого лізингодавець зобов'язується відповідно до заявки лізингоодержувача придбати у постачальника у власність предмет лізингу та передати його за плату лізингоодержувачу в тимчасове володіння та користування в якості предмету лізингу на строк та на умовах, визначених цим генеральним договором та відповідним договором лізингу.

У той же день, 04.07.2013 р., позивач звернувся до відповідача з заявкою про надання в лізинг наступних транспортних засобів:

- самоскид MAN TGS 41.440, вартістю 804825,00 грн;

- самоскид MAN TGA 41.480 XXL, вартістю 804825,00 грн;

- сідловий тягач MAN TGA 18.480 8Х4 ВВ, вартістю 323025,00 грн.

У зв'язку з цим, між сторонами укладено договір фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013 р., згідно з умовами якого лізингодавець набуває у власність предмет лізингу та передає його лізингоодержувачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах цього договору лізингу та генерального договору фінансового лізингу № 106 від 04.07.2013 р.

На виконання умов договору фінансового лізингу 16.07.2013 р. відповідач передав позивачу у користування наступні транспортні засоби: самоскид MAN TGS 41.440 XXL, державний номер АА9558ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917696, номер шасі WMA39SZZ78M525404; сідловий тягач MAN TGA 18.440 XXL, державний номер АА9551ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію CAP 917692, номер шасі WMAH06ZZ77M479157; самоскид MAN TGA 41.480 8Х4ВВ, державний номер АА9549ОА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САР917695, номер шасі WMAH39ZZX7M466542. Зазначена обставина підтверджується актом приймання-передачі від 16.07.2013 р. (додаток № 3/ФЛ-106-1 від 04.07.2013 р.), копія якого міститься у матеріалах справи.

Відповідно п. 2.1 генерального договору фінансового лізингу лізингоодержувач за надане йому право володіння та користування предметом лізингу зобов'язався сплачувати лізингодавцю лізингові платежі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав взяті на себе договірні зобов'язання та в повному обсязі сплатив відповідачу обумовлені договорами фінансового лізингу лізингові платежі, про що свідчать платіжні доручення та банківські виписки, долучені до матеріалів справи.

Також, як правильно встановлено судом першої інстанції, 19.07.2013 р. Публічним акціонерним товариством "Український бізнес банк" на спірні транспортні засоби було накладено обтяження, що підтверджується витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 55017356, № 55017298 та № 55017223 від 02.03.2018 р.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на порушення його права власності на спірні транспортні засоби, оскільки останній позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію вказаного майна та здійснювати усі права власника щодо такого майна.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 5.1 генерального договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, передбачено, що право власності (розпорядження) на предмет лізингу протягом всього строку дії договору лізингу належить лізингодавцю.

Згідно з п. 5.2 зазначеного договору право володіння та користування предметом лізингу, в об'ємі та на умовах цього генерального договору та відповідного договору лізингу, належить лізингоодержувачу.

Відповідно до п. 5.5 договору лізингодавець має право передавати в заставу предмет лізингу та майнові права на отримання лізингових платежів.

За письмовою вимогою лізингоодержувача після закінчення строку лізингу та у разі належного, повного та безумовного виконання лізингоодержувачем всіх умов договору лізингу, відсутності заборгованості по сплаті лізингових та інших платежів, що виникають з договору лізингу, в тому числі неустойки (штрафу, пені), предмет лізингу переходить у власність лізингоодержувача. Фактичний перехід права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача оформляється підписанням між лізингодавцем і лізингоодержувачем акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу. Такий акт оформлюється за формою додатку № 6 до форми договору лізингу. З дати підписання сторонами акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором відповідний договір фінансового лізингу вважається припиненим (п. 5.6 договору).

При цьому, пунктом 4.6 договору передбачено, що зняття з обліку предмета лізингу у випадках переходу права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача в порядку, передбаченому цим генеральним договором, здійснюється силами та за кошти лізингодавця.

Як було зазначено вище та правильно встановлено місцевим господарським судом, позивач, як лізингоодержувач, взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, у зв'язку з чим сторони згідно з п. 5.6 генерального договору фінансового лізингу склали акт від 07.07.2016 р про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу (додаток № 6 до договору фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013 р.).

З вищевказаного акту убачається, що відповідач не має претензій до позивача по сплаті лізингових платежів та будь-яких інших платежів, передбачених генеральним договором та/або договором лізингу. До підписання цього акту лізингодавець зняв з державного обліку предмет лізингу та в момент підписання акту передав лізингоодержувачу всі документи та приналежності на предмет лізингу, необхідні лізингоодержувачу для наступної державної реєстрації/постановки на облік предмета лізингу. З моменту підписання цього акту до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу по договору фінансового лізингу № ФЛ-106-1 від 04.07.2013 р. З моменту підписання цього акту сторонами відповідний договір фінансового лізингу вважається припиненим.

Разом з цим, у порушення п. 4.6 генерального договору фінансового лізингу відповідач не здійснив дій щодо зняття з обліку предмета лізингу.

Також, як було зазначено вище та встановлено судом першої інстанції, на підставі договору застави транспортного засобу № 6653 від 19.07.2013 р. спірні транспортні засоби були передані відповідачем у заставу Публічному акціонерному товариству "Український бізнес банк", у зв'язку з чим 19.07.2013 р. на вказане майно було накладено обтяження, що підтверджується витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 55017356, № 55017298 та № 55017223 від 02.03.2018 р.

Таким чином, позивач обмежений у здійсненні свого права власності, оскільки не може здійснити державну реєстрацію свого права власності на оспорюване майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно з приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Оскільки відповідачем та третьою особою не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції стосовно належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" своїх договірних зобов`язань та, відповідно, набуття права власності на предмет лізингу, судом першої інстанції правомірно задоволено заявлені позивачем вимог.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виходячи з приписів Цивільного кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження", позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-ДМС" про визнання права власності на майно та зняття арешту з вказаного майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У поданій апеляційній скарзі третя особа зазначає, що згідно з рішенням Господарського суду м. Києва від 02.11.2015 р. у справі № 910/23995/15 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" на користь банку заборгованість за кредитним договором № 184/Ю від 15.07.2013 р. При цьому, скаржник зазначає, що вказане рішення суду на даний час не виконано. Також 15.07.2013 р. між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" укладеного договір застави транспортного засобу, згідно з яким з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором відповідач передав, а банк прийняв у заставу обладнання (транспортні засоби), що є предметом даного спору. Отже скаржник зазначає, що рішення суду у даній справі порушує права Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк", як заставодержателя.

Разом з цим, апеляційний суд зазначені доводи відхиляє, оскільки предметом розгляду цієї справи не є заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" перед Публічним акціонерним товариство "Український бізнес банк" за кредитним договором № 184/Ю від 15.07.2013 р.

При цьому, суд також вказує на пункт 4 акту від 07.07.2016 р про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу, який прямо передбачає, що з моменту підписання цього акту до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу. Окрім цього, зазначене положення щодо переходу до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу прямо передбачено п. 5.6 генерального договору фінансового лізингу та приписами Закону України "Про фінансовий лізинг" і нормами Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі № 910/7415/17, обставини якої та предмет спору є тотожними даній справі.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 14.06.2018 р. у даній справі прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк" не підлягає задоволенню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 14.06.2018 р. у справі № 910/2804/18 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на Публічне акціонерне товариство "Український бізнес банк".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту відповідно до ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст складено 14.03.2019 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді Н.Ф. Калатай

Л.П. Зубець