ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2019 Справа №914/1445/18

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б., за участю секретаря судового засідання Кіри О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівська область, м.Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз», Львівська область, м.Львів,

про: розірвання договору оренди, зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості

ціна позову: 70235,80грн.

та за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз», Львівська область, м.Львів,

до: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівська область, м.Львів,

про визнання недійсними окремих частин договору

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність від 12.03.2018р. №2302-вих-1764);

Відповідача: ОСОБА_2 представник (ордер від 07.09.2018р. серія ЛВ №119033).

ВСТАНОВИВ:

02.08.2018р. до Господарського суду Львівської області із позовною заявою звернулося Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» про розірвання договору оренди, зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості; ціна позову 70235,80грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.08.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 28.08.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.08.2018р. суд постановив підготовче засідання відкласти на 11.09.2018р.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.09.2018р. суд постановив продовжити Відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву по 12.09.2018р.

Також, ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.09.2018р. суд постановив підготовче засідання відкласти на 26.09.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.09.2018р. суд постановив прийняти зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» від 07.09.2018р. до спільного розгляду з первісним позовом та обєднати вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.09.2018р. у даній справі суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів; підготовче засідання відкласти на 10.10.2018р.

Підготовче засідання відкладалось на 23.10.2018р. з причин та підстав, викладених в ухвалі Господарського суду Львівської області від 10.10.2018р. у даній справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.10.2018р. у даній справі суд постановив призначити судову експертизу; провадження у справі зупинити.

На виконання вимог Ухвали Господарського суду Львівської області від 23.10.2018р. матеріали справи №914/1445/18 були направлені із супровідним листом від 07.11.2018 №914/1445/18/1/18 до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення експертизи.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.11.2018р. у даній справі суд постановив відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради за №3202-вих-6459 від 05.11.2018р. на ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.10.2018р. у справі 914/1445/18.

Листом від 21.11.2018р. №914/1445/18/2/18 Господарський суд Львівської області зобовязав Львівський науково-дослідний інститут повернути матеріали справи до Господарського суду Львівської області для подальшого скерування матеріалів справи до суду апеляційної інстанції для здійснення апеляційного провадження.

04.12.2018р. вх.№1408 матеріали справи №914/1445/18 повернулися із супровідним листом від 29.11.2018р. №006471 до Господарського суду Львівської області для подальшого скерування матеріалів справи до суду апеляційної інстанції для здійснення апеляційного провадження.

Листом від 07.12.2018р. №914/1445/18/3/18 матеріали справи скеровано до Західного апеляційного господарського суду.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.12.2018р. суд постановив апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради за №3202-вих-6459 від 05.11.2018р. задовольнити; ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.10.2018р. у справі №914/1445/18 скасувати; справу №914/1445/18 направити Господарського суду Львівської області для продовження розгляду; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (, 79007, м. Львів, вул. Б.Лепкого, 14) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (, 79008, м. Львів, пл. Галицька, 15) 1 762 грн. судового збору за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому, у постанові Західного апеляційного господарського суду від 18.12.2018р. у справі №914/1445/18 зазначено: «…місцевий господарський суд … також не врахував ту обставину, що оцінка орендованого майна, була проведена на замовлення відповідача за первісним позовом вже після укладення та виконання сторонами умов договору оренди № Г-10341 від 22.12.2016.».

Матеріали справи №914/1445/18 разом із супровідним листом від 08.01.2019р. №09-01/11/19 повернулись до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 31.01.2019р. постановлено: поновити провадження у справі; справу №914/1445/18 розглядати за правилами загального позовного провадження на стадії підготовчого провадження; призначити підготовче засідання на 07.02.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.02.2019р. у даній справі судом постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 26.02.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.02.2019р. у даній справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 11.03.2019р.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.02.2019р. у даній справі суд постановив клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» про встановлення додаткового строку для подання доказів від 26.02.2019р. (вх.№8287/19) відхилити.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

Процесуальні права та обовязки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Учасників справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про розяснення прав та обовязків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з'явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення первісного позову, надав оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до позовної заяви для огляду судом, зазначив про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог, проти зустрічного позову заперечив.

Представник Відповідача в судове засідання з'явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву, надала оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до відзиву на позовну заяву, зазначила про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Відповідача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог, позовні вимоги зустрічного позову підтримала.

Позиція Позивача:

Позивач з підстав неналежного виконання Відповідачем умов пунктів 5.1.-5.6. укладеного між Сторонами ОСОБА_3 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 22.12.2016р. №Г-10341-16 просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 70235,80грн. суми боргу зі сплати орендної плати, розірвати Договір з підстав істотного порушення його умов Відповідачем, та зобовязати Відповідача повернути обєкт оренди шляхом виселення, проти визнання недійсним абзацу 3 пункту 1 та пункту 5.1. укладеного між Сторонами ОСОБА_3 заперечує з підстав того, що Сторонами при укладенні ОСОБА_3 погоджено всі істотні його умови, в тому числі і орендну плату за користування обєктом оренди, в розрахунку розміру орендної плати за користування обєктом оренди Сторонами застосовано ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., складеного 29.11.2016р. ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», затвердженого наказом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 05.12.2016р. 2145/е, а відтак сума орендної плати повинна обчислюватись саме на підставі цього звіту.

Позиція Відповідача:

Відповідач проти заявлених первісних позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що станом на час укладення ОСОБА_3 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 22.12.2016р. №Г-10341-16 у нього були відсутні відомості щодо вартості об'єкта оренди, внаслідок чого був позбавлений можливості впливати на ціну оренди. В подальшому Відповідач звертався до Позивача із вимогою про надання акту оцінки об'єкта оренди, та, після його отримання, сплачував орендну плату в розмірі, який ним не оспорювався.

З підстав розбіжностей в оцінці об'єкта оренди, яка проводилась перед укладенням ОСОБА_3 (ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., складений 29.11.2016р. ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», затверджений наказом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 05.12.2016р. 2145/е) та ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., складеним ФОП ОСОБА_5 (Сертифікат субєкта оціночної діяльності від 14.12.2016р. №1008/16) Відповідачем подано зустрічний позов, у якому просить суд визнати недійсним абзац 3 пункту 1 та пункт 5.1. ОСОБА_3.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Учасниками справи доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають до задоволення повністю, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю з огляду на наступне.

22.12.2016р. між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі Позивач, Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (надалі Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-10341-16 (надалі Договір), згідно умов якого (п.1), Орендодавець, на підставі наказів Управління комунальної власності від 22.07.2016р. №681-О, від 29.08.2016р. №763-О, від 14.11.2016р. №838-О та договору оренди від 28.12.2001р. №Г-0481 зобовязувався передати, а Орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно нежитлові приміщення напівпідвалу площею 25,3м.кв., що позначена в технічній документації під літерою 1-2 та частину приміщення напівпідвалу у спільному користуванні площею 8,6 м.кв., що позначена в технічній документації під літерою 1-1, які розташовані за адресою: м.Львів, вул.Б.Лепкого, 16 (надалі ОСОБА_6 оренди), та знаходяться на балансі ЛМКП «Айсберг» (далі Балансоутримувач). Вартість об'єкта оренди відповідно до ОСОБА_4 про експертну оцінку, затвердженого наказом управління комунальної власності від 05.12.2016р. №2145/е станом на 31.10.2016р. становить 375200грн. без ПДВ.

Згідно пункту 2.1. ОСОБА_3 об'єкт оренди буде використовуватись Орендарем для офісу півпідвал під індексом 1-2, у спільному користуванні частину приміщення напівпідвалу під індексом 1-1.

Відповідно до п.3.1. ОСОБА_3, приймання-передача обєкта оренди здійснюється Орендарем та Балансоутримувачем.

Згідно пункту 3.3. ОСОБА_3 у зв'язку із фактичним використання Орендарем об'єкта оренди за попереднім договором, об'єкт оренди вважається переданим з моменту підписання ОСОБА_3.

Пунктом 4.1 ОСОБА_3 Сторонами визначено термін дії ОСОБА_3 на 2 роки та 364 дні з 22.12.2016р. по 21.12.2019р. включно.

Відповідно до пункту 4.12.4. ОСОБА_3 його чинність припиняється внаслідок взаємної згоди сторін або рішення суду.

Згідно п.5.1 ОСОБА_3 розмір орендної плати за обєкт оренди визначається відповідно до чинної станом на момент укладення ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007р. №897 (зі змінами і доповненнями) і складає ((11068,85 х 0,15 х 25,3)+(11067,85 х 0,12 х 8,6)) / 12 = 4452,04грн. без ПДВ за перший місяць оренди.

Пунктом 5.2. ОСОБА_3 Сторонами передбачено, що розмір оренди підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік).

Згідно пункту 5.3. ОСОБА_3 орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць. Зупинити на 2016р. дію пункту 5.2. та 5.3. ОСОБА_3 згідно прикінцевих п.9 положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Відповідно до пункту 5.4. ОСОБА_3 нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Розмір орендної плати переглядається лише за згодою Сторін або за рішенням суду (п.5.5. ОСОБА_3).

Пунктом 6.2.5.3. ОСОБА_3 встановлено право Орендодавця достроково розірвати Договір у випадку, якщо Орендар не вносить орендну плату за користування обєктом оренди протягом трьох місяців підряд.

Відповідно до п.9.1 ОСОБА_3 повернення Орендодавцю ОСОБА_6 оренди здійснюється після закінчення терміну дії ОСОБА_3 або дострокового його припинення чи розірвання; сторони повинні приступити до передачі обєкта оренди протягом 5 днів з моменту закінчення терміну оренди (п. 9.2 ОСОБА_3).

Згідно з п.9.3 ОСОБА_3 ОСОБА_6 оренди повинен бути переданий Орендарем та прийнятий Орендодавцем (чи за його дорученням Балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї з подій, вказаних в п.9.1 цього ОСОБА_3.

При передачі обєкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується Сторонами (п. 9.4).

У п.9.5 ОСОБА_3 зазначено, що ОСОБА_6 оренди вважається переданим Орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання.

Приписами п.10.1 ОСОБА_3 встановлено, що за невиконання або неналежне виконання зобовязань за ОСОБА_3 Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін ОСОБА_3.

Відповідно до довідки Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 19.07.2018р. №4-2302-1485, заборгованість Відповідача перед Позивачем станом на 16.07.2018р. складала 70235,80грн. Заборгованість виникла за період з грудня 2016р. по червень 2018р.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 70235,80грн. суми боргу зі сплати орендної плати, розірвати Договір та зобовязати Відповідача повернути обєкт оренди шляхом виселення.

В судовому засіданні представник Відповідача заперечила проти існування боргу за ОСОБА_3, при цьому підтвердивши, що оплата здійснювалась Відповідачем в обсязі, який не відповідає умовам ОСОБА_3, заперечила проти розірвання ОСОБА_3 та виселення Відповідача, так як вважає порушення договору Відповідачем неістотним.

В спростування вказаних доводів Відповідача Позивач зазначив, що прострочення сплати орендної плати носить постійний характер та триває з моменту укладення ОСОБА_3 між Сторонами, станом на час звернення Позивача до суду сума боргу приблизно складає вартість орендної плати за користування обєктом оренди за 11 місяців. З підстав наведеного Позивач робить висновки про істотність порушення Відповідачем умов укладеного ОСОБА_3, і як наслідок, існування правових підстав до його розірвання та виселення Відповідача із займаних приміщень.

Крім того представник Позивача зазначив, що внаслідок систематичного порушення Відповідачем умов ОСОБА_3 Позивач значною мірою позбавляється того, на що розраховував при укладенні ОСОБА_3 і йому, а відтак місцевому бюджету, завдається цим матеріальна шкода.

Після укладення ОСОБА_3 листом від 22.12.2016р. вих. №104 (зареєстровано АГУ «Центр надання адміністративних послуг» 23.12.2016р. за вх. №2-32321-2302) Відповідач вимагав від Позивача надати обґрунтування орендної плати за ОСОБА_3, а саме надати розрахунок орендної плати та висновок про вартість об'єкта оренди.

Також, Листом від 01.02.2017р. вих.№04 Відповідач звертався до ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», у якому просив розяснити відмінності між ціною об'єкта оренди згідно висновків від 12.08.2016р. (339960грн. з ПДВ) та від 15.12.2016р. (349680грн. з ПДВ).

Окрім того, Листом від 03.02.2017р. вих. №06 Відповідач звертався до Позивача, у якому зазначав, що, на його думку, Сторонами при укладенні ОСОБА_3 не було досягнуто згоди щодо питання вартості об'єкта оренди та орендної плати за користування ним та просив надати пояснення на підставі яких даних та розрахунків збільшено вартість об'єкту оренди з огляду на те, що його якісні характеристики погіршились.

Листом від 27.02.2017р.вих. №1007-21/02 у відповідь на лист від 01.02.2017р. вих. №04 ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» повідомила Відповідача про те, що, з врахуванням того, що звіти виконані на різні дати оцінки, а також те, що змінився об'єкт оренди (загальна площа оцінюваних приміщень зменшилась на 142,5 м.кв.), беручи до уваги ринок подібних обєктів, зміну курсі іноземної валюти, інфляції, зростання орендної плати в центральній часині міста було визначено ринкову вартість об'єкта оренди на нову дату. Сумарна різниця між вартостями оцінюваних приміщень офісу №1-2 та побутового приміщення 1-1 (1/2 площі) на дати оцінки на 30.06.2016р. та 31.10.2016р. становить 3640грн., що складає 0,81% від загальної вартості оцінюваних приміщень.

Також вказаним листом надіслано Відповідачу ОСОБА_7 про вартість майна, розташованого за адресою: м.Львів, вул.Б.Лепкого, 16 (нежитлові приміщення напівпідвалу №1-1 (1/2 площі), №1-2) загальною площею 33,9 м.кв. станом на 31.10.2016р., складений 29.11.2016р. ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», затверджений наказом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 05.12.2016р. 2145/е. Вказаним висновком встановлено, що ринкова вартість об'єкта оренди станом на 31.10.2016р. становить 375200грн. без ПДВ.

Проте, згідно замовленого Відповідачем ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., складеного ФОП ОСОБА_5 (Сертифікат субєкта оціночної діяльності від 14.12.2016р. №1008/16), ринкова вартість об'єкта оренди станом на 31.10.2016р. становить 168987грн з врахуванням ПДВ.

З підстав наведеного Відповідач зазначає, що вартість об'єкта оренди згідно ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., складеного ФОП ОСОБА_5 є нижчою на понад 50 відсотків, аніж встановлена ОСОБА_4 про оцінку майна, який покладений в основу розрахунку орендної плати за ОСОБА_3, а відтак, Відповідачем сплачувалась орендна плата у розмірі, який не оспорюється Сторонами та просить суд визнати недійсним абзац 3 пункту 1 та пункт 5.1. ОСОБА_3.

З приводу доводів Відповідача щодо неправомірність застосування в ОСОБА_3 ОСОБА_4 про оцінку майна, виконаного ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» суд зазначає, що ОСОБА_4 станом на 31.10.2016р., складений 29.11.2016р. ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», затверджений наказом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 05.12.2016р. 2145/е, при проведенні оцінки використовувались дохідний та порівняльний методи. Доказів оскарження ОСОБА_4 про оцінку майна, чи наказу, яким такий звіт було затверджено у встановленому чинним законодавством України порядку Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

В той же час, при складенні ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р. використовувався лише порівняльний підхід.

Крім того, посилання Відповідача на складений ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р. не беруться судом до уваги, оскільки вказаний звіт не містить дати його складення.

При цьому суд також бере до уваги, що у постанові Західного апеляційного господарського суду від 18.12.2018р. у справі №914/1445/18 зазначено: «…місцевий господарський суд … також не врахував ту обставину, що оцінка орендованого майна, була проведена на замовлення відповідача за первісним позовом вже після укладення та виконання сторонами умов договору оренди № Г-10341 від 22.12.2016.».

В підтвердження викладених доводів Відповідач також посилається на судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, на постанову від 06.06.2018р. у справі №922/3699/17.

Проте, посилання Відповідача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2018р. у справі №922/3699/17 не беруться судом до уваги, оскільки стосуються різного роду правовідносин, так як предметом спору у даній справі було розірвання договору з підстав нецільового використання об'єкта оренди та відсутності в Орендаря відповідного коду виду економічної діяльності, а в справі №914/14445/18 розірвання договору з підстав істотного його порушення Орендарем.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Приписами ч.3 вказаної статті встановлено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктами оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Згідно ч.1 ст.2, ч.3 ст.18, ч.ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі; орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються договором.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно приписів частини третьої статті 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.773 ЦК України якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Приписами ч.1 ст.782 ЦК України встановлено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Аналогічне положення закріплено Сторонами у пункті 6.2.5.3. ОСОБА_3.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Приписами ч.1 ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Аналогічне правове положення закріплено у пункті 5.2.14 Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007р. №897.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У відповідності до ч.2 ст.795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору; з цього моменту договір найму припиняється.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно Довідки Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 19.07.2018р. вих. №4-2302-1485 покладений на Відповідача розділом 5 ОСОБА_3 обовязок зі сплати орендної плати за ОСОБА_3 не виконувався ним впродовж періоду з грудня 2016р. по червень 2018р. Докази сплати орендної плати у встановленому в ОСОБА_3 порядку та строки за вказаний період станом на час розгляду справи по суті Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Здійснивши перерахунок вказаної суми суд встановив, що такий проведено Позивачем вірно, а відтак, сума заборгованості Відповідача перед Позивачем зі сплати орендної плати за період з грудня 2016р. по червень 2018р. становить 70235,80грн.

З врахуванням вищенаведеного, зокрема встановлення факту існування боргу Відповідача перед Позивачем зі сплати орендної плати за ОСОБА_3 в розмірі 70235,80грн., відсутність станом на час розгляду спору по суті належних, достатніх та допустимих доказів повного чи часткового погашення вказаної суми боргу суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог про стягнеггя з Відповідача на користь Позивача 70235,80грн. боргу зі сплати ореднної плати.

Щодо позовних вимог про розірвання ОСОБА_3 та виселення Відповідача із займаних приміщень суд зазначає наступне.

Про невиконання зобов'язання можна говорити, якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов'язання, тобто не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо, або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов'язання мають утримуватися. Другим випадком порушення зобов'язання є його неналежне виконання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов'язання.

Так, підставою для розірвання ОСОБА_3 є систематична (протягом девятнадцяти місяців підряд) сплата орендної плати Відповідачем в розмірі, який є значно нижчим, аніж встановлений та погоджений Сторонами у розділі 5 ОСОБА_3 на підставі розрахунку розміру орендної плати за користування обєктом оренди, де Сторонами застосовано ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., складений 29.11.2016р. ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», затверджений наказом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 05.12.2016р. 2145/е, внаслідок чого Позивач значною мірою позбавляється того, на що розраховував при укладенні ОСОБА_3 і йому завдається цим матеріальна шкода.

При цьому судом взято до уваги, що Відповідачем не обґрунтовано заперечення проти позовної вимоги про розірвання ОСОБА_3 та виселення з врахуванням обраного Відповідачем у зустрічному позові способу захисту заявлення зустрічної позовної вимоги про визнання недійсними абзацу 3 пункту 1 та пункту 5.1. ОСОБА_3, якими Сторонами у ОСОБА_3 погоджено таку істотну умову ОСОБА_3, як розмір орендної плати, оскільки, у випадку задоволення зустрічного позову, правові наслідки такого задоволення не повязані із продовженням строку дії ОСОБА_3.

Окрім того, судом встановлено, що з врахуванням визначеного Сторонами у Розділі 5 ОСОБА_3 розміру орендної плати, заборгованість, яка виникла внаслідок сплати орендної плати Відповідачем з порушенням порядку сплати такої становить суму, еквівалентну розміру орендної плати за період більш ніж рік користування ОСОБА_6 оренди за ОСОБА_3.

З підстав наведеного суд приходить до висновків про істотність порушення Відповідачем умов укладеного із Позивачем ОСОБА_3, що є підставою до його розірвання.

З врахуванням доведеності обставин існування боргу Відповідача перед Позивачем зі сплати орендної плати за ОСОБА_3, вчинення Відповідачем істотного порушення умов укладеного з Позивачем ОСОБА_3, розірвання такого ОСОБА_3 рішенням суду суд приходить до висновку про мотивованість та обґрунтованість позовних вимог про зобов'язання Відповідача повернути Позивачу об'єкт оренди за ОСОБА_3 шляхом виселення Відповідача із займаних приміщень.

Щодо позовних вимог зустрічного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 2.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями), що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Згідно частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналогічні приписи містяться і в ч.1 ст.181 ГК України, відповідно до якої, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд звертає увагу і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями), що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

На підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку (п.2.9 Постанови).

Як встановлено судом та вбачається із поданих Учасниками справи доказів, при складенні ОСОБА_4 про оцінку майна ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» станом на 31.10.2016р. використовувались дохідний та порівняльний методи, при складенні ж ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р. використовувався лише порівняльний підхід. Доказів оскарження ОСОБА_4 про оцінку майна, чи наказу, яким такий звіт було затверджено у встановленому чинним законодавством України порядку Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

В той же час, посилання Відповідача на складений ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р. не беруться судом до уваги, оскільки вказаний звіт не містить дати його складення.

При цьому суд також бере до уваги, що у постанові Західного апеляційного господарського суду від 18.12.2018р. у справі №914/1445/18 зазначено: «…місцевий господарський суд … також не врахував ту обставину, що оцінка орендованого майна, була проведена на замовлення відповідача за первісним позовом вже після укладення та виконання сторонами умов договору оренди № Г-10341 від 22.12.2016.».

Також суд звертає увагу на те, що Відповідачем в основу зустрічного позовних вимог про визнання недійсним абзацу 3 пункту 1 та пункту 5.1. ОСОБА_3 покладено їх невідповідність вимогам Національного стандарту №1, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003р., проте не зазначено які саме фактичні обставини покладаються в основу недійсності вказаних пунктів ОСОБА_3, а також в чому саме полягає неправомірність дій Позивача та невідповідність їх нормам чинного законодавства України.

В той же час, Сторонами не подано суду доказів звернення Відповідача до Позивача із пропозицією перегляду ставки орендної плати в порядку, передбаченому пунктом 5.5. ОСОБА_3, як і не подано доказів та не наведено доводів звернення до суду з вимогами про внесення змін до укладеного ОСОБА_3 в цій частині, а покликання Відповідача на недійсність окремих положень ОСОБА_3, з огляду на загальні засади цивільного законодавства та обовязковість виконання сторонами умов укладеного між ними договору, не може слугувати підставою для порушення Відповідачем порядку і строку сплати орендної плати за ОСОБА_3.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що Відповідачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами у справі того, що абзац 3 пункту 1 та пункт 5.1. ОСОБА_3 суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак, позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсними абзацу 3 пункту 1 та пункту 5.1. ОСОБА_3 є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України», де зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів первісного позову та не обґрунтовано належними, достатніми та допустимими доказами у справі обставин і доводів, на які покликається як на підставу зустрічних позовних вимог, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем взятих на себе договірних зобовязань щодо сплати орендної плати у встановлені ОСОБА_3 порядку і строки, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо несплати орендної плати згідно умов ОСОБА_3, відсутність доказів повного чи часткового погашення суми боргу, стягнення якого є предметом спору у даній справі, перевіривши розрахунок сум нарахованої Позивачем Відповідачу орендної плати, наявність та доведеність підстав істотного порушення Відповідачем умов укладеного між сторонами ОСОБА_3, як підстави для його розірвання, недоведеність Відповідачем дати складення ФОП ОСОБА_5 ОСОБА_4 про оцінку майна станом на 31.10.2016р., суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги первісного позову про стягнення з Відповідача на користь Позивача 70235,80грн. боргу зі сплати орендної плати, розірвання ОСОБА_3 та зобовязання Відповідача повернути Позивачу ОСОБА_6 оренди шляхом виселення Відповідача із займаних приміщень є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю. В задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1 та 2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривень.

Як доказ сплати судових витрат Позивачем подано Платіжне доручення від 23.07.2018р. №458 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 5286грн.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у звязку із розглядом справи судові витрати в розмірі 5286грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору. Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту здійснення інших судових витрат Позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Як доказ сплати судових витрат Відповідачем подано Квитанцію від 06.09.2018р. №17526170 про сплату судового збору за подання зустрічної позовної заяви до господарського суду в розмірі 1762грн.

Відповідачем при поданні зустрічної позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Відповідач очікує понести у звязку із розглядом справи судові витрати в розмірі 11762грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору та витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10000грн. Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту здійснення інших судових витрат, окрім сплати судового збору, Відповідачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Окрім того, в судовому засіданні представник Позивача зазначив про те, що ним не понесено інших судових витрат у справі, окрім сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору. Представник Відповідача зазначила, що нею не подавались докази понесення Відповідачем судових витрат у справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат, окрім сплаченого за подання до господарського суду зустрічної позовної заяви судового збору суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 5286грн. та сплачений Відповідачем за подання зустрічної позовної заяви судовий збір в розмірі 1762грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 5286грн. судового збору, судовий збір за подання зустрічної позовної заяви залишити за Відповідачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 181, 184, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3, 6, 11, 15, 16, 509, 525, 526, 527, 530, 601, 610, 612, 614, 625, 626, 627, 628, 629, 632, 651, 759, 762, 785, 795 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 18, 19, 26, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», суд

УХВАЛИВ:

1. Первісний позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (79007, Львівська область, м.Львів, вул.Б.Лепкого, буд.14; ідентифікаційний код 06725046) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, Львівська область, м.Львів, пл. Галицька, 15; ідентифікаційний код 25558625) 70235,80грн. суми боргу з орендної плати та 5286грн. судового збору.

3. Розірвати укладений 22.12.1016р. між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, Львівська область, м.Львів, пл. Галицька, 15; ідентифікаційний код 25558625) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (79007, Львівська область, м.Львів, вул.Б.Лепкого, буд.14; ідентифікаційний код 06725046) Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-10341-16.

4. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (79007, Львівська область, м.Львів, вул.Б.Лепкого, буд.14; ідентифікаційний код 06725046) повернути об'єкт оренди шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (79007, Львівська область, м.Львів, вул.Б.Лепкого, буд.14; ідентифікаційний код 06725046) з нежитлового приміщення напівпідвалу площею 25,3м.кв., що позначене в технічній документації під літерою 1-2 та частини приміщення напівпідвалу у спільному користуванні площею 8,6 м.кв., що позначена в технічній документації під літерою 1-1, які розташовані за адресою: м.Львів, вул.Б.Лепкого, 16.

Стягувач: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, Львівська область, м.Львів, пл.Галицька, буд.15; ідентифікаційний код 25558625).

5. В зустрічному позові відмовити повністю.

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

7. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

8. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 18.03.2019р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.