ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. Справа№ 910/1660/13

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Пашкіної С.А.

Калатай Н.Ф.

секретар Добрицька В.С.

за участю

представників: позивача - Півень Д.О.

відповідача - Бризинська-Колпакова О.О., Остапенко Н.О.

розглянувши апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Хімік-17"

на рішення Господарського суду м. Києва від 29.03.2013 р.

у справі № 910/1660/13 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Житлово-будівельного кооперативу "Хімік-17"

про стягнення заборгованості у розмірі 443709,48 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Хімік-17» про стягнення 443709,48 грн, з яких: 402570,26 грн боргу за спожиту теплову енергію у гарячій воді, 8607,62 грн інфляційних втрат, 19736,12 грн 3% річних та 12795,48 грн пені.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання з оплати вартості спожитої у період з 01.12.2010 р. по 01.01.2013 р. на підставі договору № 1630517 від 01.10.2000 р. теплової енергії в гарячій воді.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.03.2013 р. у справі № 910/1660/13 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 321535,82 грн заборгованості за спожиту теплову енергію, 8106,75 грн інфляційних втрат, 16227,02 грн 3% річних та 12795,48 грн пені; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Житлово-будівельний кооператив "Хімік-17" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем було неправомірно застосовано при здійсненні розрахунку вартості теплової енергії за період с січня 2011 року по грудень 2012 року включно тарифи, встановлені Національною комісією регулювання електроенергетики України, оскільки не проведено реєстрацію вказаного нормативно-правового акта в Міністерстві юстиції України, відтак при розрахунку вартості теплової енергії мають застосовуватися тарифи, встановлені розпорядженням Київської міської державної адміністрації.

Розпорядженням в. о. голови Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2013 р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Лобань О.І. (головуючий), Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.04.2013 р. розгляд справи призначено на 22.05.2013 р.

У судовому засіданні 22.05.2103 р. було оголошено перерву до 05.06.2013 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2013 р. було зупинено провадження у справі № 910/1660/13 до вирішення по суті справи № 15/21.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2014 р. було поновлено провадження у справі № 910/1660/13 та призначено її до розгляду на 10.11.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 р. було відкладено розгляд справи до 19.11.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 р. провадження у справі № 910/1660/13 зупинено до розгляду Київським адміністративним апеляційним судом справи № 761/8760/14-а за позовом ОСОБА_8 до Київської міської державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання скасувати рішення.

Між тим, суд зазначає, що Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 р. ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд.

Згідно з п. 8 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

25.06.2018 р. в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про юридичну особу - Північний апеляційний господарський суд.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Рішенням зборів суддів Північного апеляційного господарського суду № 1 від 02.10.2018 р. визначено днем початку роботи Північного апеляційного господарського суду 03.10.2018 р., про що в газеті "Голос України" № 185 (6940) від 03.10.2018 р. опубліковано відповідне повідомлення. Отже в силу приписів ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Частиною 5 статті 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

За актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 р. справу № 910/1660/13 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2018 р. апеляційну скаргу у справі № 910/1660/13 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Власов Ю.Л., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2019 р. справу № 910/1660/13 було прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду, поновлено провадження у цій справі та призначено її до розгляду на 21.01.2019 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 р. було відкладено розгляд справи до 14.02.2019 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.10.2000 р. між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - енергопостачальна організація) та Житлово-будівельним кооперативом «Хімік-17» (далі - абонент) було укладено договір № 1630517 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - договір).

Відповідно до п. 2.2.1 договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.

Між сторонами укладено додатки до договору, якими визначено кількість, вартість споживання теплової енергії, тариф, межі балансової належності та терміни сплати споживачем вартості спожитої теплової енергії.

Згідно з п. 2.3.1 договору абонент зобов'язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії за встановленими тарифами.

Як передбачено п. 5.1 договору, облік споживання відповідачем теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Відповідно до п. 3.2 додатку № 4 до договору абонентам, що не мають приладів обліку щомісячно виставляється до сплати кількість теплової енергії згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної розрахункової температури теплоносія від теплових джерел позивача та фактичного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду, кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної температури теплоносія від теплових джерел позивача та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання відповідача в розрахунковому періоді.

На виконання умов укладеного договору за період з 01.12.2012 р. по 31.12.2012 р. позивач поставив відповідачу теплову енергію в кількості 8889,24426 Гкал, з яких на потреби центрального опалення в кількості 5698,008 Гкал, та на потреби гарячого водопостачання в кількості 3191,23626 Гкал.

Вартість поставленої позивачем відповідачу теплової енергії становить 1786723,83 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості за спожиту теплову енергію у гарячій воді за договором, обліковими картками та звітами про добові параметри теплоспоживання за період з 01.12.2010 р. по 31.12.2012 р.

Обсяги спожитої теплової енергії відповідачем не заперечуються.

Вбачається, що розрахунок вартості теплової енергії за грудень 2010 року здійснено позивачем за тарифами, встановленими розпорядженням Київської міської державної адміністрації, та за період з січня 2011 року по грудень 2012 року за тарифами, встановленими Національною комісією регулювання електроенергетики України.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов укладеного договору не оплатив спожиту ним теплову енергію, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено п. 2.1 договору, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені ним, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською держадміністрацією, Положенням про Держенергоспоживнагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Законом України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України" (набрав чинності 22.07.2010 р.) внесено зміни до певних законодавчих актів у сфері теплопостачання.

Зокрема, у ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження із встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України), транспортні та інші послуги.

Згідно з абз. 5 п. 2 ч. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України" ця Комісія встановлює тарифи на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється Комісією, а також визначає суб'єктів природних монополій, діяльність яких регулюється відповідно до цього Закону, та складає і веде галузеві реєстри таких суб'єктів господарювання.

ПАТ "Київенерго" є суб'єктом природних монополій у сфері теплопостачання та його включено до відповідного галузевого реєстру.

Отже з 22.07.2010 р. з повноважень органів місцевого самоврядування виключено право встановлювати тарифи на теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення для суб'єктів природних монополій, яким є позивач у цій справі.

Відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України "Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України" Національна комісія регулювання електроенергетики України виконує функції державного регулювання у сфері теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення до закінчення процесу формування Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, що має бути завершено до 1 січня 2011 року. До встановлення Національною комісією регулювання електроенергетики України тарифів на теплову енергію, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) мережами, постачання теплової енергії, а також тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення діють тарифи, що встановлені відповідно органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

14.12.2010 р. Національна комісія регулювання електроенергетики України прийняла постанову № 1729, якою затверджено тарифи на теплову енергію Акціонерній енергопостачальній компанії "Київенерго". Ця постанова набрала чинності з 1 січня 2011 року.

Пунктом 13 Положення про Національну комісію регулювання електроенергетики України, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 1998 року № 335/98, діючого на момент виникнення правовідносин, встановлено, що НКРЕ в межах своїх повноважень на основі та на виконання законодавства приймає рішення у вигляді постанов і розпоряджень, які є обов'язковими для виконання підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, які здійснюють діяльність на оптовому ринку електроенергії, ринках газу, нафти та нафтопродуктів.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 21 квітня 1998 року № 335 «Питання Національної комісії регулювання електроенергетики України» на рішення Комісії не поширюється дія Указу Президента України від 3 жовтня 1992 року № 493 "Про державну реєстрацію нормативних актів міністерств та інших органів державної виконавчої влади" в частині встановлення цін і тарифів, за винятком цін і тарифів для населення, та на рішення Комісії щодо функціонування ринків, що регулюються Комісією.

Таким чином постанова Комісії регулювання електроенергетики України від 14 грудня 2010 року № 1729, якою затверджено тарифи на теплову енергію Акціонерній енергопостачальній компанії "Київенерго" і на підставі яких здійснювався розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії, реєстрації в Міністерстві юстиції України не підлягає.

Згідно з п. п. 2, 3 додатку 4 до договору абонент зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період та акт звірки на початок розрахункового періоду. Абонент до 25 числа поточного місяця сплачує вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

Вбачається, що вартість поставленої позивачем теплової енергії у період з 01.12.2010 р. по 31.12.2012 р. за договором складає 1786723,83 грн, відповідачем в рахунок оплати вартості використаної теплової енергії сплачено позивачу 1384153,57 грн.

Крім того, відповідачем сплачено позивачу на погашення заборгованості за теплову енергії згідно з укладеним договором 265000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 22.06.2011 р., від 05.07.2011 р., від 04.08.2011 р. та від 07.10.2011 р.

Встановлено, що вказані вище грошові кошти, сплачені відповідачем, були зараховані позивачем в погашення заборгованості за договором, яка виникла до 01.12.2010 р.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Доказів внесення змін щодо призначення платежу у встановленому порядку суду подано не було.

Водночас, відповідно до положення п. 2.3 додатку № 4 до договору відповідач забезпечує надходження коштів не пізніше 25 числа поточного місяці.

Таким чином, грошові кошти, сплачені відповідачем у червні, липні, серпні та жовтні 2011 року, з посиланням виключно на договір без зазначення періоду, але до граничного строку оплати, встановленого договором, та в розмірі більшому ніж нарахування у вказаний період, мали зараховуватися на оплату поточного споживання теплової енергії з віднесенням переплаченої суми на погашення заборгованості за попередні періоди.

Отже зарахування позивачем всіх сплачених відповідачем у червні, липні, серпні та жовтні 2011 року грошових коштів у сумі 81034,44 грн в рахунок погашення заборгованості за попередні періоди є безпідставним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу за спожиту теплову енергію у гарячій воді за період з 01.12.2010 р. по 31.12.2012 р. за договором № 1630517 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.2000 р. підлягає частковому задоволенню у розмірі 321535,82 грн (1786723,83 грн - 1384153,57 грн - 81034,44 грн).

За неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 8607,62 грн за період з січня 2011 року по грудень 2012 року включно, та 3% річних у розмірі 19736,12 грн за період з 26.12.2010 р. по 31.12.2012 р.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Як передбачено п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи те, що позивачеві відмовлено у позові в частині стягнення 81034,44 грн, колегія суддів погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8106,75 грн інфляційних втрат за період з січня 2011 року по грудень 2012 року та 16227,02 грн 3% річних за період з 26.12.2010 р. по 31.12.2012 р.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача 12795,48 грн пені.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

За змістом ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як передбачено п. 3.5 додатку № 4 до договору за несвоєчасне виконання умов договору передбачено пеню, яка нараховується на суму боргу на початок місяця у розмірі 0,5% за кожний день прострочення по день фактичної сплати, але не більше суми обумовленої чинним законодавством України.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 12795,48 грн пені є обґрунтованою, арифметично правильною та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи скаржника про те, що позивачем було неправомірно застосовано тарифи, встановлені Національною комісією регулювання електроенергетики України, оскільки не проведено реєстрацію вказаного нормативно-правового акта в Міністерстві юстиції України, отже, за твердженням відповідача, при розрахунку вартості теплової енергії мають застосовуватися тарифи, встановлені розпорядженням Київської міської державної адміністрації, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 21.04.1998 р. № 335 «Питання Національної комісії регулювання електроенергетики України, діючого на момент виникнення правовідносин,встановлено, що на рішення Комісії не поширюється дія Указу Президента України від 03.10.1992 р. № 493 "Про державну реєстрацію нормативних актів міністерств та інших органів державної виконавчої влади" в частині встановлення цін і тарифів, за винятком цін і тарифів для населення, та на рішення Комісії щодо функціонування ринків, що регулюються Комісією.

Отже постанова Комісії регулювання електроенергетики України від 14.12.2010 р. № 1729, якою затверджено тарифи на теплову енергію Акціонерній енергопостачальній компанії "Київенерго" і на підставі яких здійснювався розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії, реєстрації в Міністерстві юстиції України не підлягає.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 29.03.2013 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Житлово-будівельного кооперативу "Хімік-17" не підлягає задоволенню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Хімік-17" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 29.03.2013 р. у справі № 910/1660/13 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на Житлово-будівельний кооператив "Хімік-17".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту відповідно до ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.03.2019 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді С.А. Пашкіна

Н.Ф. Калатай