ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 березня 2019 р. Справа № 903/894/18

Господарський суд Волинської області в складі судді Дем'як В. М., за участю секретаря судового засідання Ведмедюка В. М., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Укр - ОСОБА_1, м. Київ

до відповідача: Приватного підприємства Лімекс Інвест, м. Луцьк.

про стягнення 669701,27 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - ордер КС № 494755 від 27.11.2018р.

від відповідача: не прибув

Встановив: Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю Укр - ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом до приватного підприємства Лімекс Інвест в якому просить суд стягнути 524900,00грн. боргу, 88650,26грн. пені, 11881,85грн. 3% річних, 20000,00грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договорів про надання поворотної фінансової допомоги № 0118-5 від 15 січня 2018 року, та № 0618-83 від 19 червня 2018 року.

Ухвалою суду від 22.01.2019р. закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.03.2019р. на 12:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити.

В судове засідання 22.01.2019р. та 11.03.2019р. представник відповідача не зявився, не скористався наданим йому Господарським процесуальним кодексом України правом на подання відзиву (заперечень) на позовну заяву.

Ухвала суду, яка була надіслана на адресу відповідача, повернулася з поштовою відміткою: За закінченням встановленого строку зберігання, хоча була надіслана на адресу: Волинська область, м. Луцьк, вул. Шопена 22 офіс 183, яка зазначена в позовній заяві та у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як адреса місцезнаходження відповідача.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом також враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Зважаючи на те, що згідно ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов'язані користуватися визначеними законом процесуальними правами; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи, а тому неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки, відповідач своїм процесуальним правом участі у судових засіданнях 22.01.2019р. та 11.03.2019р. не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, рішення приймається за наявними матеріалами справи на підставі ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 та ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

15.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр - ОСОБА_1" (сторона 1) та приватним підприємством "Лімекс Інвест" (сторона 2) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 0118-5.

Відповідно до п. 1.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р., сторона 1 надає стороні 2 поворотну фінансову допомогу, а саме передає у власність сторони 2 грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 даного договору.

Пунктом 2.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р. сторони визначили, що загальна сума допомоги складає суму частин, одержавних стороною 2 за цим договором, і поточна загальна сума допомоги не повинна перевищувати 1200000,00грн.

Фінансова допомога передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних коштів на розрахунковий рахунок сторони 2 в термін до 16.01.2018р. (п. 3.1 договору про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р.).

19.06.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр - ОСОБА_1" (сторона 1) та приватним підприємством "Лімекс Інвест" (сторона 2) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 0618-83.

Відповідно до п. 1.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0618-83 від 19.06.2018р., сторона 1 надає стороні 2 поворотну фінансову допомогу, а саме передає у власність сторони 2 грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 даного договору.

Пунктом 2.1. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0618-83 від 19.06.2018р. сторони визначили, що загальна сума допомоги складає суму частин, одержаних стороною 2 за цим договором, і поточна загальна сума допомоги не повинна перевищувати 200000,00грн.

Фінансова допомога передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних коштів на розрахунковий рахунок сторони 2 в термін до 19.06.2018р. (п. 3.1 договору про надання поворотної фінансової допомоги №0618-83 від 19.06.2018р.).

Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, укладені між сторонами договори про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р., № 0618-83 від 19.06.2018р. по своїй правовій природі є договором позики.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов:

- договору про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р. позивач перерахував на рахунок відповідача 16.01.2018р. 1200000,00грн фінансової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням №239 від 16.01.2018р. У призначенні платежу у вказаному платіжному доручені зазначено "Надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги згідно договору № 0118-5 від 15.01.2018р. без ПДВ".

- договору про надання поворотної фінансової допомоги №0618-83 від 19.06.2018р. позивач перерахував на рахунок відповідача 19.06.2018р. 200000,00грн фінансової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням №705 від 19.06.2018р. У призначенні платежу у вказаному платіжному доручені зазначено "Надання безпроцентної поворотної фінансової допомоги згідно договору № 0618-83 від 19.06.2018р. без ПДВ".

Відповідач факту отримання від позивача 1400000,00грн фінансової допомоги не заперечив.

Згідно умов п. 3.3. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р., відповідач був зобов'язаний повернути отриману від позивача фінансову допомогу у строк до 31 січня 2018 року та як визначено у п. 3.3. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0618-83 від 19.06.2018р., відповідач був зобов'язаний повернути отриману від позивача фінансову допомогу у строк до 22 червня 2018 року.

Відповідачем частково було повернуто фінансову допомогу:

- за договором № 0118-5 від 15.01.2018р.:180000,00грн. (платіжне доручення№ 970 від 25.01.2018р., 200000,00грн. (платіжне доручення № 975 від 02.02.2018р.), 300000,00грн. (платіжне доручення № 977 від 02.02.2018р.), 100000,00грн. (платіжне доручення № 989 від 02.02.2018р., станом на 27.11.2018р. за відповідачем рахується заборгованість 420000,00грн. за договором 0118-5 від 15.01.2018р.,

- за договором 0618-83 від 19.06.2018р.: 50000,00грн. (платіжне доручення 471 від 06.07.2018р.), 20000,00грн. (платіжне доручення 475 від 16.07.2018р.), 25100,00грн. (платіжне доручення 485 від 25.07.2018р.) станом на 27.11.2018р. за відповідачем рахується заборгованість 104900,00грн. за договором № 0618-83 від 19.06.2018р.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як свідчать матеріали справи, відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного та повного повернення позивачу позики не виконав.

Так, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позов.

Всупереч наведеним нормам, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів належного виконання ним зобов'язань за договорами про надання поворотної фінансової допомоги №0118-5 від 15.01.2018р., №0618-83 від 19.06.2018р. та доказів, які підтверджують своєчасне та повне повернення ним отриманої від позивача фінансової допомоги, або ж фактичних даних на спростування факту отримання від позивача фінансової допомоги, а також доказів, які підтверджують неможливість своєчасного та повного повернення ним отриманої фінансової допомоги, а тому дії відповідача щодо несвоєчасного повернення позивачу отриманих коштів є порушенням положень договору та норм чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 524900,00 грн основного боргу є обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім заявленої до стягнення суми основного боргу позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне повернення поворотної фінансової допомоги за період з 23.06.2018 по 26.11.2018 в сумі 17759,85грн. по договору № 0618-83 від 19.06.2018р., за період з 01.02.2018р. по 31.07.2018р. в сумі 70890,41грн. по договору № 0118-5 від 15.01.2018р. та штраф за прострочення більш ніж на 10 календарних днів повернення поворотної фінансового допомоги у розмірі 20000,00грн.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, зокрема, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.2. договору про надання поворотної фінансової допомоги №0618-83 від 19.06.2018р. сторони передбачили, що в разі порушення стороною 2 терміну повернення фінансової допомоги, що вказаний в п. 3.3. договору, сторона 2 зобов'язана сплатити стороні 1 3% річних, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення, компенсувати інфляційні втрати, а за прострочення понад 10 (десять) днів додатково сплатити штраф у розмір 10 (десяти) відсотків від суми прострочення платежу.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

У інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного та повного повернення позивачу поворотної фінансової допомоги, а тому, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, а також враховуючи, що останнім днем повернення позики є 22.06.2018р., відповідно прострочка оплати виникла з 23.06.2018, суд доходить висновку, що пеня підлягає стягненню в сумі 88650,26грн та штраф у розмірі 20000,00грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача 11881,85грн 3% річних за період з 23.06.2018р. по 26.11.2018р. по договору № 0618-83 від 19.06.2018р., за період з 01.02.2018р. по 26.11.2018р. по договору № 0118-5 від 15.01.2018р.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача, суд доходить висновку, що позивачем правомірно нараховано відповідачу та пред'явлено до стягнення 3% річних підлягають стягненню в сумі 11881,85грн.

Оскільки, спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України слід покласти на нього.

Позивач просив стягнути з відповідача 20430,00грн. витрат на правову допомогу.

Повноваження адвоката на представництво в суді підтверджено копією договору №10/01/18-1 про надання правничої допомоги від 10.01.2018р., додаткова угода № 4 від 22.11.2018р., оригіналом ордера №494755 від 27.11.2018р. та свідоцтвом про право заняття адвокатською діяльністю ЛВ № 000510.

Відповідно до п. 1 ч. 3. ст. 123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктами 1, 2 частини 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В обґрунтування до стягнення зазначених витрат позивач надав суду акт надання послуг № 34 від 26.11.2018р., платіжне доручення № 1149 від 27.11.2018р. та рахунок №41 від 26.11.2018р. на суму 20430,00грн.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Дослідивши надані позивачем докази, виконані адвокатом роботи (час та обсяг робіт), суд дійшов до висновку, що надані послуги по підготовці справи є неспівмірні, тобто явно завищеними порівняно з ціною позову, з огляду на розумну необхідність витрат на оплату послуг адвоката у цій справі, вимога позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу на думку суду, підлягає до задоволення частково в розмірі 10215,00грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України; ст. 4 Закону України „Про судовий збір, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства Лімекс Інвест, (43000, Волинська область, м. Луцьк, вул. Шопена 22 офіс 183, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Укр - ОСОБА_1 (03110, м. Київ, вул. Олександра Приазовського 19, корпус 4, ) 524900,00грн. боргу, 88650,26грн. пені, 11881,85грн. 3% річних, 20000,00грн. штрафу, 10045,52грн. витрат по сплаті судового збору, 10215,00грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення

складено 14.03.2019р.

Суддя В. М. Дем`як