ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа№ 905/195/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Моісеєнко І.В. - особисто;

від позивача - Филимонов С.М., адвокат, договір про надання правничої допомоги №2/11 від 10.11.2017;

від відповідача - Каракоця О.Р., адвокат, довіреність №4543-К-О від 23.10.2018,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №905/195/18 (суддя Спичак О.М., повний текст складено - 11.10.2018) за позовом Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича до акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в особі Маріупольської філії акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ наступне.

Фізична особа-підприємець Моісеєнко Ілля Володимирович звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в особі Маріупольської філії акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про зобов'язання відповідача на дату 13.01.2017 здійснити перерахунок та списання заборгованості за кредитним договором референт №30521DOTASOTM «Ліміт на розрахунковий рахунок» №5577 (п/р 90065), що залишилась в повному обсязі та надання підтверджуючого документа.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на безпідставну відмову у наданні документів, що підтверджують погашення заборгованості за кредитним договором та припинення його дії.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 10.04.2018 справу №905/195/18 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №905/195/18 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що гарантійний лист від 13.07.2016 не може бути підставою для списання заборгованості, оскільки положеннями Умов та правил надання банківських послуг не передбачено такої форми зміни зобов'язання шляхом направлення та прийняття до виконання гарантійного листа. Крім того, суд зауважив, що у підписанта вказаного гарантійного листа відсутні повноваження на зменшення суми заборгованості контрагента від імені банку. Також, за висновком суду, обраний позивачем спосіб захисту (списання заборгованості) своїх прав та законних інтересів є втручанням в бухгалтерський облік відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин справи. За твердженнями позивача, положення Умов та правил надання банківських послуг не містять вимог щодо порядку чи форми зміни зобов'язань, а відтак, на думку скаржника, зміна умов погашення кредитної заборгованості шляхом надсилання гарантійного листа є належним способом внесення відповідних змін. Крім того, апелянт зауважує, що дійшовши висновку про відсутність у працівника банку, який підписав гарантійний лист, повноважень щодо зменшення заборгованості за кредитним договором, судом не було враховано інтереси позивача, який діяв добросовісно та належним чином виконав умови гарантійного листа. Також, скаржник не погоджується з висновком суду стосовно невірно обраного позивачем способу захисту своїх прав та законних інтересів.

Апелянт та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

В Господарському суді Донецької області розглядалась справа №905/539/16 за позовом публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича про стягнення 121 454,76 грн., з яких: заборгованість за кредитом в сумі - 53 091,20 грн., 50 203,56 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.03.2014 по 20.01.2016, 9 542,88 грн. - заборгованості по комісії за період з 02.06.2014 по 20.01.2016, 8 617,12 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором за період з 30.11.2015 по 20.01.2016.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 10.03.2016 позов публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 53 091,20 грн. - заборгованості за кредитом, 50 203,56 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 9 542,88 грн. - заборгованість по комісії, 1 691,80 грн. судового збору. В решті вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (абз. 1, 3 п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Відомості щодо оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №905/539/16 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Відтак, вказане рішення набрало законної сили та має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

Так, в межах розгляду справи №905/539/16 судом було встановлено, що 20.05.2013 Фізичною собою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем (клієнт) підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Згідно заяви позичальник приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг» тарифів банку, що розміщенні в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 20.05.2013, який за своєю природою є кредитним договором.

Вид кредиту - «кредитний ліміт» на поточний рахунок корпоративного клієнта (п.3.2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг).

Згідно п.3.2.1.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, кредитний ліміт на поточний рахунок (далі-кредит) надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Техніко-економічне обґрунтування кредиту - фінансування поточної діяльності. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Відповідно до умов договору позичальнику встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок №5577 валюта Українська гривня.

Пунктом п.3.2.1.1.16 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при укладанні договорів і угод, чи вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або/в будь-якій іншій формі), банк і клієнт допускають використання підписів клієнта у вигляді електронно - цифрового підпису та/або підтвердження через пароль, спрямований банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі клієнта з правом «першого» підпису. Підписання договорів і угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

Кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банка та клієнта (п.3.2.1.1.1 Умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.3.2.1.1.3 Умов та правил надання банківських послуг кредит надається в обмін на зобов'язання клієнта щодо його повернення, сплати процентів та винагороди.

Згідно до п. 3.2.1.1.8 Умов та правил надання банківських послуг проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі - «Угода»).

Пунктом 3.2.1.1.6 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши Угоду, клієнт висловив свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Відповідно до розділу Умов та правил надання банківських послуг п. 3.2.1.4, яким затверджений порядок розрахунків, за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка).

За період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця, розрахунок процентів здійснюється за процентною ставкою в розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. При не обнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, клієнт виплачує банку за користування кредитом проценти в розмірі 36% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнуленню. У випадку непогашення кредиту протягом 90 днів з дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов'язання клієнта щодо погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошового зобов'язання клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 56% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У разі порушення клієнтом будь-якого з грошових зобов'язань і при реалізації права банку на встановлення іншого строку повернення кредиту, передбаченого Умовами і правилами надання Банківських послуг. Клієнт сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов'язань. Під «непогашенням кредиту» мається на увазі не виникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня. Розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться, щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості а кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати.

Як встановлено Господарським судом Донецької області, на виконання умов укладеного між сторонами договору банком було надано позичальнику грошові кошти в сумі 53 091,20 грн.

Фізична особа-підприємець Моісеєнко Ілля Володимирович у червні 2016 року звернувся до публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з пропозицією щодо врегулювання питання погашення заборгованості за кредитним договором від 20.05.2013.

У відповідь на вказану пропозицію, 13.07.2016 відповідачем було надіслано позивачу гарантійний лист, підписаний заступником керівника напряму з безпеки кредитних операцій LC східного РУ Приватбанку Сурело А.В., в якому зазначено, що списання залишку заборгованості по клієнту Моісеєнку І.В. в повному обсязі за кредитним договором референт №30521DOTAS0TM від 21.05.2013 «Ліміт на розрахунковий рахунок» р/р 5577 (т/с 9065) буде здійснене після виконання боржником наступних зобов'язань: оплата суми заборгованості в розмірі 5 000 грн. до 27.07.2016; оплата суми заборгованості в розмірі 8 000 грн. до 27.08.2016; оплата суми заборгованості в розмірі 10 000 грн. до 27.09.2016; оплата суми заборгованості в розмірі 12 000 грн. до 27.10.2016; оплата суми заборгованості в розмірі 12 000 грн. до 27.11.2016; оплата суми заборгованості в розмірі 14 055 грн. до 27.12.2016; оплата дебіторської заборгованості, яка на 13.07.2016 складає 300 грн. буде сплачена в повному обсязі на р/р 69309 до 27.07.2016; оплата державного мита на р/р 6121 в розмірі 1 821,82 грн. буде сплачена до 27.07.2016.

За твердженнями позивача, в рахунок погашення кредитної заборгованості згідно гарантійного листа, ним було перераховано грошові кошти у сумі 61 055 грн. та відшкодовано судові витрати, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться квитанції та платіжне доручення.

В подальшому, публічне акціонерне товариство Комерційного банку «Приватбанк» листом №20.1.0.0.0/7-20171115/3361 від 19.12.2017 повідомило Фізичну особу-підприємця Моісеєнка Іллю Володимировича, що заборгованість за договором від 20.05.2013 в повному обсязі погашено не було, а реструктуризація та списання пені можлива лише шляхом підписання відповідної додаткової угоди та погашення заборгованості одним платежем в розмірі 125 000 грн.

За вказаних обставин, позивач вважає, що ним в повному обсязі виконано умови гарантійного листа від 13.07.2016, а тому залишок заборгованості за договором від 20.05.2013 підлягає перерахуванню та списанню, у зв'язку з чим звернувся з позовом до суду.

Судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що договірні відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі заяви Фізичної особи - підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича від 20.05.2013.

Підписавши вказану заяву, позичальник приєднався до Умов та правил надання банківських послуг тарифів банку, що розміщенні в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 20.05.2013, який за своєю природою є кредитним договором.

На виконання умов укладеного між сторонами договору, банком було надано позичальнику грошові кошти в сумі 53 091,20 грн.

Проте, вказані кошти своєчасно не було повернуто банку, внаслідок чого у позивача перед відповідачем утворилась заборгованість, що складається із суми основного боргу та нарахувань за користування кредитними коштами.

Позивач стверджує, що на виконання надісланого від банку гарантійного листа від 13.07.2016, ним було сплачено кошти у сумі 63 176,21 грн., що згідно умов гарантійного листа є підставою для реструктуризації кредиту та списання залишку заборгованості за кредитним договором.

Натомість, як вірно встановив суд першої інстанції, Умовами та правилами надання банківських послуг не передбачено такої форми зміни зобов'язання (погодження суми заборгованості, її зменшення, порядок та строки внесення грошових коштів, списання заборгованості) шляхом направлення та прийняття до виконання гарантійного листа.

Отже, гарантійний лист не є належною формою внесення змін до кредитного договору стосовно зменшення суми кредитної заборгованості.

Апелянт вважає, що положення Умов та правил надання банківських послуг не містять вимог щодо порядку чи форми зміни зобов'язань, а відтак, на його думку, зміна умов погашення кредитної заборгованості шляхом надсилання гарантійного листа є належним способом внесення відповідних змін.

Разом з тим, наведені доводи апелянта, на думку колегії суддів є власним тлумаченням позивачем положень Умов та правил надання банківських послуг, оскільки сторонами за кредитним договором у належному порядку згоди стосовно зміни строків та обсягу погашення заборгованості досягнуто не було, а Умовами та правилами надання банківських послуг не передбачено, що гарантійний лист є підставою внесення відповідних змін до кредитного договору чи підставою для заміни первісного зобов'язання новим, що свідчить про відсутність договірної домовленості між сторонами з приводу внесення змін, та у зв'язку з цим відсутність підстави для здійснення перерахунку та списання залишку кредитної заборгованості.

Крім того, слід зазначити, що гарантійний лист від 13.07.2016 підписано заступником керівника напрямку з безпеки кредитних операцій LC Східного РВ Приватбанку Сурело А.В.

Проте, з наявної у справі копії довіреності №3103-К-О від 21.08.2014 (а.с. 145), якою уповноважено заступника керівника напрямку Маріупольської філії публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» Сурело Артема Валерійовича діяти від імені банку, вбачається, що у вказаної особи були відсутні повноваження на зменшення суми заборгованості контрагента від імені банку.

Відтак, гарантійний лист від 13.07.2016 підписаний заступником керівника напрямку з безпеки кредитних операцій LC Східного РВ Приватбанку Сурело А.В. не може бути підставою для списання заборгованості за кредитним договором референт №30521DOTASOTM «Ліміт на розрахунковий рахунок» №5577 (п/р 90065).

Апелянт зауважує, що дійшовши висновку про відсутність у працівника банку, який підписав гарантійний лист, повноважень щодо зменшення заборгованості за кредитним договором, судом не було враховано інтереси позивача, який діяв добросовісно та належним чином виконав умови гарантійного листа, сплативши визначену листом суму коштів.

Наведені доводи апелянта судом не приймаються, з огляду на те, що як вже встановлено судом, гарантійний лист не є формою внесення змін до кредитного договору, а отже, позивач здійснюючи такі платежі, фактично погашав наявну у нього перед банком заборгованість за кредитним договором.

Щодо обраного позивачем способу захисту прав та законних інтересів, колегія суддів зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.ст. 15, 16 ЦК України).

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до числа яких належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За призначенням способи захисту можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У даному випадку обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, а саме зобов'язання вчинити дії шляхом списання заборгованості не є належним способом захисту, оскільки списання заборгованості не передбачає жодного обов'язку відповідача, як кредитора, вчиняти будь-які дії, що підтверджували б погодження такого припинення зобов'язання.

Крім того, враховуючи, що списання заборгованості здійснюється шляхом вилучення з бухгалтерського обліку підприємства певної дебіторської заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий спосіб захисту прав суб'єктів господарювання є прямим втручанням у господарську діяльність відповідача.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині зобов'язання відповідача списати залишок наявної у позивача заборгованості не призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача у такий спосіб.

Крім того, такий спосіб захисту є неефективним, у зв'язку з тим, що у разі задоволення, зокрема, вимог про зобов'язання відповідача вчинити дії щодо списання заборгованості їх не може бути виконано у примусовому порядку через відсутність механізму виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція щодо неналежності такого способу захисту як зобов'язання вчинити дії зі списання заборгованості, викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі №927/522/17.

Посилання апелянта, в частині непогодження з висновком суду щодо невірно обраного способу захисту свого права, на гарантійний лист, в якому міститься текст наступного змісту: «…списання і перерахунок залишку заборгованості в повному обсязі буде здійснено протягом 15-ти банківських днів після останньої оплати.» є необґрунтованими, оскільки звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту і саме суд при розгляді справи має встановити чи відповідає обраний позивачем спосіб його захисту способам, визначеним законодавством.

Таким чином, з огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллі Володимировича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №905/195/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №905/195/18

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.03.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко