РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2019Справа № 910/16283/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Телетранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю « 1+1 Інтернет»

про визнання договору недійсним

Представники:

від позивача: Бутченко А.В.

від відповідача: Мартиновська З.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Телетранс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю « 1+1 Інтернет» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами ліцензійний договір про надання невиключного суміжного права № 2017/0369 від 01.01.2017 не спричинив настання правових наслідків, які обумовлені ним, оскільки позивачем не була отримана ліцензія провайдера програмної послуги, про що сторони розуміли в момент укладення. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати недійсним ліцензійний договір про надання невиключного суміжного права №2017/0369 від 01.01.2018.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п'яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи категорію та складність справи, дана справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 15.01.2019

03.01.2019 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач зазначає, що здійснення розповсюдження програм за технологією IPTV не передбачає обов'язкового ліцензування; своїми діями щодо сплати винагороди за оспорюваним договором позивач підтвердив реальність договору.

У підготовче засідання 15.01.2019 з`явилися представники сторін.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою надання позивачу можливості подати відповідь на відзив, а також для належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 15.01.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 19.02.2019.

15.02.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою позивач зазначає, що позивач не мав права отримати права за оспорюваним договором через відсутність ліцензії, а відповідач - передавати такі права позивачу.

У підготовче засідання 19.02.2019 з`явився представник позивача, представники відповідача не з`явились, про дату, час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 05.03.2019.

У підготовче засідання 05.03.2019 з`явилися представники сторін. Представник відповідача подав письмові заперечення, згідно з якими відповідач вказує, що сам позивач зазначає, що він мав на меті отримання ліцензії провайдера програмної послуги, а для цього йому потрібно було подати документи, які підтверджують придбання та право на розповсюдження (ретрансляцію) програм іншого мовника, загальну концепцію пакетування програм, придбаних для ретрансляції.

У підготовчому засіданні 05.03.2019 судом з'ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.03.2019.

У судове засідання 12.03.2019 з`явились представники позивача та відповідача. Представник позивача підтримав позов, представник відповідача проти позову заперечив.

У судовому засіданні 12.03.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Телетранс" (ліцензіат, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (ліцензіар, відповідач) укладено ліцензійний договір про надання невиключного суміжного права № 2017/0369 (далі - Ліцензійний договір), за умовами якого ліцензіар на умовах, визначених в цьому договорі, надає ліцензіату невиключне суміжне право на розповсюдження програм за допомогою телекомунікаційних систем в узгоджених пакетах, що визначені в додатку № 1 до цього договору, використовуючи ресурс Телемережі під торговою маркою Starcards, а ліцензіат зобов'язується оплатити та використовувати надане йому право відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 2.2. Ліцензійного договору використання невиключної ліцензії підтверджується двосторонніми актами між сторонами, що датуються останнім числом звітного місяця та підписуються сторонами за кожен звітний місяць у двох примірниках.

Відповідно до п. 4.1. Ліцензійного договору, щомісячна сума винагороди за надання невиключної ліцензії (роялті), передбаченої п. 2.1. цього договору в період з 01.01.2017 по 31.03.2017 становить 30000, 00 грн., в період з 01.04.2017 по 30.06.2017 становить 40 000, 00 грн., в період з 01.07.2017 по 30.09.2017 становить 50 000, 00 грн., в період з 01.10.2017 по 31.12.2017 становить 60 000, 00 грн. без ПДВ (як операція, що не є об'єктом оподаткування ПДВ згідно абз. 2 п.п. 196.1.6. п. 196.1. ст. 196 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 14.1.225 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Цей договір набирає чинності з 01.01.2017 та діє по 31.12.2017, а в частині розрахунків - до повного виконання (п. 6.1. Ліцензійного договору).

Дослідивши зміст укладеного сторонами Ліцензійного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є ліцензійним договором.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1107 Цивільного кодексу України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Частинами 3, 4 ст. 1109 Цивільного кодексу України визначено, що у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що укладений між сторонами Ліцензійний не спричинив настання правових наслідків, які обумовлені ним, оскільки позивачем не була отримана ліцензія провайдера програмної послуги, про що сторони розуміли в момент укладення. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати Ліцензійний договір недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як встановлено судом, за умовами Ліцензійного договору ліцензіар на умовах визначених в цьому договорі надає ліцензіату невиключне суміжне право на розповсюдження програм за допомогою телекомунікаційних систем в узгоджених пакетах, що визначені в додатку № 1 до цього договору, використовуючи ресурс Телемережі під торговою маркою Starcards, а ліцензіат зобов'язується оплатити та використовувати надане йому право відповідно до умов цього договору.

Як зазначав сам позивач у позові, він уклав Ліцензійний договір з метою отримання можливості в подальшому оформити ліцензію провайдера програмної послуги.

Так, відповідно до п. 2.4. Положення про порядок видачі ліцензії провайдера програмної послуги, затвердженого рішенням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 28 грудня 2011 року N 2979 (у редакції рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 06 листопада 2014 року N 1187) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 березня 2012 року за N 351/20664, суб'єкт господарювання, який має на меті отримати ліцензію провайдера програмної послуги, або провайдер програмної послуги, який має на меті продовжити ліцензію провайдера програмної послуги, подає до Національної ради заяву про видачу (продовження) ліцензії провайдера програмної послуги відповідно до вимог статті 24 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", до якої додаються, зокрема, документи, які підтверджують придбання та право на розповсюдження (ретрансляцію) програм іншого мовника (згідно з інформацією про програми, які провайдер програмної послуги має намір ретранслювати, що наведена у додатку 3 до цього Положення); загальна концепція пакетування (перелік) програм, придбаних для ретрансляції, за формою згідно з додатком 4 до цього Положення (загальна кількість програм програмної послуги, кількість вітчизняних програм, перелік телерадіопрограм). Перелік телерадіопрограм не повинен містити програми, ретрансляція яких є обмеженою відповідно до вимог законодавства України.

Так, відповідно до листа Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30.01.2019 №16/66, відповідно до визначення в статті 1 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» програма (телерадіопрограма) - це поєднана єдиною творчою концепцією сукупність передач телерадіопередач), яка має постійну назву і транслюється телерадіоорганізацією за певною сіткою мовлення. Згідно із визначенням Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (стаття 1), якщо суб'єкт господарювання на договірних засадах надає абонентам можливість перегляду пакетів програм, використовуючи для передавання цих програм ресурси багатоканальних телемереж (причому незалежно від способу розповсюдження), то такий суб'єкт підлягає ліцензуванню з боку Національної ради. Відповідно до п. 1.3. Положення про порядок видачі ліцензії провайдера програмної послуги, затвердженого рішенням Національної ради 28 грудня 2011 року № 2979 (зі змінами), ліцензія провайдера програмної послуги видається за заявою про видачу (продовження) ліцензії провайдера програмної послуги, форма якої наведена у додатку 1 до цього Положення, яку подає суб'єкт господарювання, що має на меті надавати програмну послугу з використанням ресурсу багатоканальної телемережі, незалежно від технології надання послуги.

За наведених обставин, твердження позивача про те, що ним було укладено оспорюваний Ліцензійний договір з метою отримання можливості в подальшому оформити ліцензію провайдера програмної послуги спростовують його доводи про вчинення такого правочину без наміру створення правових наслідків.

При цьому, сам факт неотримання такої ліцензії не може впливати на оцінку обставин щодо наявності чи відсутності підстав вважати правочин фіктивним за статтею 234 Цивільного кодексу України.

Більше того, відповідно до п. 4.1. Ліцензійного договору, щомісячна сума винагороди за надання невиключної ліцензії (роялті), передбаченої п. 2.1. цього договору в період з 01.01.2017 по 31.03.2017 становить 30000, 00 грн., в період з 01.04.2017 по 30.06.2017 становить 40 000, 00 грн., в період з 01.07.2017 по 30.09.2017 становить 50 000, 00 грн., в період з 01.10.2017 по 31.12.2017 становить 60 000, 00 грн. без ПДВ (як операція, що не є об'єктом оподаткування ПДВ згідно абз. 2 п.п. 196.1.6. п. 196.1. ст. 196 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 14.1.225 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Так, до матеріалів справи відповідачем долучено копії банківських виписок по рахунку відповідача, з яких вбачається сплата коштів на виконання Ліцензійного договору позивачем, у період з 26.04.2017 по 11.05.2018, що підтверджує вчинення самим позивачем дій, спрямованих на виконання Ліцензійного договору.

За наведених обставин, позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що, вчиняючи оспорюваний Ліцензійний договір, його сторони заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля сторін була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення, з огляду на що відсутні підстави для визнання такого договору недійсним, у зв'язку з чим позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Телетранс» не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв'язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 21.03.2019

Суддя Ю.В. Картавцева