СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2019 р. Справа № 905/1655/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Пушай В.І. , суддя Стойка О.В.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

за участю представників:

позивач – не з’явився

відповідач – не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - ПрАТ "Комсомольське рудоуправління" (вх. № 286Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 (повний текст складено 13.11.2018) у справі № 905/1655/18

за позовом Приватного акціонерного товариства "Комсомольське рудоуправління", м. Маріуполь Донецької області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Восток-Белаз-Сервіс", м. Маріуполь Донецької області,

про визнання недійсним третейського застереження,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ПрАТ “Комсомольське рудоуправління” звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ “Восток-Белаз-Сервіс” про визнання недійсним третейського застереження, викладеного в п. 7.2 договору поставки № 176 від 18.04.2016 щодо беззаперечного вирішення спору в Регіональному Третейському суді України при Асоціації “Регіональна правова група” у відповідності з регламентом зазначеного суда.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 у справі № 905/1655/18 (суддя Г.В.Левшина) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач - ПрАТ “Комсомольське рудоуправління” 10.01.2019, тобто з порушенням строку на апеляційне оскарження рішення суду, засобами поштового зв’язку звернулось до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 у справі № 905/1655/18 та прийняти нове, яким позов задовольнити покласти на відповідача витрати про сплаті судового збору. Також разом з апеляційною скаргою позивач подав клопотання про поновлення пропущеного строку для подання апеляційної скарги, з посиланням на поважність причин пропуску строку.

Підставами для скасування рішення апелянт зазначає порушення господарським судом Донецької області норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги наголошує, що встановлення в третейському застереженні у беззаперечній формі порядку вирішення спорів лише відповідним третейським судом суперечить ст. 55, 64 Конституції України та ст.5 Закону України «Про третейські суди», якими передбачено право, а не обов'язок передачі спору на вирішення третейського суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 у справі № 905/1655/18 поновлено позивачу строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, встановлено відповідачу строк до 12.02.2019 для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання (надання) копії відзиву апелянту та зупинено дію оскаржуваного рішення.

На виконання вимог зазначеної ухвали відповідач - ТОВ "Восток-Белаз-Сервіс" 11.02.2019 за вх. № 1438 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 у справі № 905/1655/18 залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень вказує на те, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного пункту договору недійсним, не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форм або невідповідність волі та волевиявлення сторін. Третейська угода була погоджена сторонами у вигляді третейського застереження на стадії укладання господарського договору №176 від 18.04.2016, який підписано та скріплено печатками обох підприємств, жодних заперечень з боку позивача щодо включення у договір третейської угоди не надавалось, проект договору поставки був наданий стороною позивача та підписаний відповідачем без протоколу розбіжностей чи будь-яких інших застережень. Укладена третейська угода сторін жодною мірою не обмежує визначену ст.12 Конституції України юрисдикцію судів, а запроваджує додатковий до судового механізм захисту цивільних прав.

13.02.2019 у зв’язку з відпусткою судді Зубченко І.В. проведено повторний автоматичний розподіл справи № 905/1655/18 та для розгляду зазначеної справи визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 апеляційну скаргу позивача призначено до розгляду на 14.03.2019 о 10-30 год.

12.03.2019 у зв’язку з відпустками судді Барбашової С.В. та судді Медуниці О.Є. та 13.03.2019 у зв’язку з відпусткою судді Зубченко І.В. проведено повторні автоматичні розподіли по справі № 905/1655/18 та для розгляду зазначеної справи визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Пушай В.І. , суддя Стойка О.В.

Позивач не скористався можливістю направити свого представника у призначене судове засідання, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи наявне зворотнє повідомлення № 521 про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Представник відповідач також не прибув у судове засідання, 05.03.2019 за вх.№ 2366 до канцелярії суду подав клопотання, в якому просить розглянути апеляційну скаргу без його участі за наявними в матеріалах справи документами.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 зазначеного Кодексу, неявка в судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце судового засідання, приймаючи до уваги, що позиція позивача викладена безпосередньо в апеляційній скарзі, а позиція відповідача - у відзиві на неї, а також з огляду на достатність наявних матеріалів справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу по суті без присутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як встановлено господарським судом та не оспорюється сторонами, 18.04.2016 між ПрАТ «Комсомольське рудоуправління» (покупець) та ТОВ «Восток-Белаз-Сервіс» (постачальник) укладений Договір поставки №176, згідно з умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти і оплатити товар, згідно специфікації до договору, по цінам погодженими сторонами на момент відвантаження.

Відповідно до п.2.1, п.2.2, п.5.1 Договору сума договору, строк поставки, ціна на продукцію зазначається та погоджується в специфікаціях, що додаються до даного договору та є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.5.2 договору поставка продукції проводиться ( у відповідності з «Інкотермс 2010»). Умови поставки вказуються в специфікаціях. (У випадку поставки EXW, FCA). Постачальник зобов'язується, провести відвантаження всього вказаного в специфікаціях товару за одну поставку за виключенням нераціонального використання транспортного засобу (за виключенням технічної можливості транспорту).

Пунктом п.7.2 Договору сторонами встановлено, якщо спори та розбіжності, які виникають у зв'язку з виконанням цього договору або стосується його укладання, зміни, порушення умов, розірвання, недійсності не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення проводиться в Постійно діючому Третейському суді України при асоціації «Регіональна правова група» (у відповідності з регламентом зазначеного суду).

Згідно п.8.1 Договору строк дії договору з дня підписання по 31 грудня 2016р.

30.10.2016 сторони підписали Додаткову угоду №1 до Договору №176 від 18.04.2016, якою продовжили строк його дії до 31.12.2017.

Предметом позовних вимог є визнання недійсним третейського застереження, яке викладене в п.7.2 договору № Договору №176 від 18.04.2016

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що на його думку зазначене третейське застереження в силу приписів ст.ст. 55, 64 Конституції України, ст. 203 Цивільного кодексу України та ст. 5 Закону України “Про третейські суди” є недійсним. Вважає, що третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції, не здійснюють правосуддя та їх рішення не є актами правосуддя. На думку позивача, спеціальний Закон встановлює можливість (право), а не обов’язковість передачі спору на розгляд третейського суду у випадку наявності третейської угоди.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 ст.173 Господарського кодексу зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України зазначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст.203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воли (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Отже, з огляду на положення зазначених статей, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти змісту правочину (незаконність); дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому, за змістом статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи свої позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги, позивач наголошує, що встановлення в договорі третейської угоди, якою в беззаперечній формі передбачено порядок вирішення спорів лише відповідним третейським судом, є порушенням ст.55, 64 Конституції України та ст.5 Закону України «Про третейські суди», якими передбачено право, а не обов'язок передачі спору на вирішення третейського суду.

Колегія суддів не погоджується з вказаними твердженнями позивача та вважає їх безпідставними з наступних підстав.

За приписами ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004р. N15-рп/2004).

В контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Частиною 1 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено право сторін передати на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, крім визначених випадків.

Стаття 1 Закону України «Про третейські суди» встановлює, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008р. №1-рп/2008 у справі №1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом.

Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" унормовано, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

На підставі аналізу викладених вище норм законодавства та умов п.7.2 договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що третейське застереження, передбачене пунктом 7.2 договору про надання послуг, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок на звернення до третейського суду. Для такого звернення, необхідна наявність волі обох сторін (тобто наявність угоди про передачу даного (саме цього) спору на розгляд третейського суду. При цьому, чинне законодавство України не позбавляє сторін права на вирішення спору господарським судом. Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист.

Суд відхиляє доводи позивача стосовно недійсності третейського застереження як такого, що обмежує право сторони договору (позивача) на звернення до суду загальної юрисдикції за захистом порушеного права, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.2 ст.124 Конституції України, ст.ст.7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, ч.1, 4 Господарського процесуального кодексу України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Згідно з нормами статей 2, 5, 8, 12, 14 Закону України «Про третейські суди» передача спору на розгляд третейського суду є визначеним законом правом відповідних юридичних та / або фізичних осіб, яке реалізується шляхом укладення угоди між цими сторонами про передачу спору на вирішення третейським судом, а угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Як встановлено, третейську угоду було погоджено між позивачем та відповідачем у вигляді третейського застереження на стадії господарського договору у п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р.

Таким чином, умова правочину про розгляд спору третейським судом передбачає у випадку виникнення між сторонами спору можливість звернення з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб до третейського суду для вирішення цього спору шляхом третейського розгляду, який визнаний в Україні та врегульований Законом України «Про третейські суди».

Окрім цього, суд враховує, що приписами ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, погоджуючи за власним волевиявленням (добровільно) умови договору, укладення та умови якого, як зазначено вище, передбачені та не суперечать вимогам законодавства, сторона договору погоджується із обов'язковістю їх виконання в силу норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Таким чином, викладене в договорі третейське застереження зобов'язує внаслідок добровільного погодження сторонами договору такої умови, не суперечить Конституції України та іншим нормам законодавства та не свідчить про обмеження права сторони на судовий захист.

В свою чергу, ухилення позивача від виконання положень п.7.2 договору, має розглядатися як дія, що суперечить Закону України «Про третейські суди», яка полягає у гарантуванні, у даному випадку, учасникам господарських відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення господарського спору альтернативним шляхом.

Аналогічна правова позиція підтримується Верховним Судом.

Враховуючи, що третейське застереження, яке викладене в п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016р., не порушує та не обмежує права позивача на судовий захист його порушених прав, зміст угоди відповідає приписам ст.ст.2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди», не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним третейського застереження викладеного у п.7.2 договору поставки №176 від 18.04.2016.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приймаючи до уваги, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірного пункту договору недійсним, зокрема, не доведено незаконності змісту правочину, недотримання форми, невідповідності волі та волевиявлення, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги у зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки, у зв’язку з чим апеляційна скарга позивача - ПрАТ "Комсомольське рудоуправління" залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 у справі № 905/1655/18 - без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275-277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача - Приватного акціонерного товариства "Комсомольське рудоуправління" на рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 у справі № 905/1655/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 13.11.2018 у справі № 905/1655/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в порядку ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.03.2019.

Головуючий суддя Н.М. Пелипенко

Суддя В.І. Пушай

Суддя О.В. Стойка