ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа№ 911/1443/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Власова Ю.Л.

за участю секретаря судового засідання Цибульського Р.М.

за участю учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 13.03.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична"

на рішення Господарського суду Київської області

від 25.10.2018 (повний текст рішення підписано 05.11.2018)

у справі №911/1443/18 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична"

до Приватного акціонерного товариства "Київобленерго"

про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі

160085,22 грн., сплачених відповідачу за неправомірно застосовану

господарську санкцію за перевищення договірної величини

споживання електроенергії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична" (далі - ТОВ "Агрофірма Столична", позивач, скаржник) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київобленерго" (далі - ПрАТ "Київобленерго", відповідач) про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 160085,22 грн., сплачених відповідачу за неправомірно застосовану господарську санкцію за перевищення договірної величини споживання електроенергії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії від 19.03.2007 № 653, відповідно до умов якого позивач є споживачем електричної енергії, а відповідач - постачальником електричної енергії. Відповідно до рахунку-фактури за спожиту електричну енергію № від 24.10.2017 р. за жовтень 2017 року, наданого відповідачем позивачу, останньому було виставлено до оплати суму в розмірі 188746,35 грн. з ПДВ за активну електричну енергію та 160085,22 грн. з ПДВ за перевищення договірної величини споживання. Із сумою до оплати в розмірі 160085,22 грн. за перевищення договірної величини споживання, яку було фактично сплачено, позивач не згодний, оскільки відповідачем, на переконання позивача, було неправомірно застосовано до позивача відповідальність, передбачену пп. 4.2.2 п. 4.2 договору та ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", у зв'язку з чим 160085,22 грн. за перевищення договірної величини споживання за жовтень 2017 року, отримані безпідставно відповідачем від позивача, підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, з посиланням на приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, позивач просив покласти на відповідача витрати на професійну правову допомогу в сумі 28160,00 грн. з посиланням на те, що понесені ним витрати на правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 08.06.2018 із зазначенням обсягу та вартості правової допомоги і платіжним дорученням про сплату витрат на правову допомогу № 973 від 21.08.2018.

Відповідач проти заявленого позову заперечував, посилаючись на те, що за умовами укладеного договору, відповідач зобов'язався продавати електричну енергію позивачу для забезпечення потреб електроустановок позивача з приєднаною потужністю 800 кВт, а позивач зобов'язався оплачувати відповідачу вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами цього договору. Відповідно до пункту 4.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. № 28 (далі - ПКЕЕ), які були чинними до 11.06.2018, відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії в наступному році з помісячним або поквартальним розподілом подаються споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом у терміни, обумовлені договором. У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений договором термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік установлюється постачальником електричної енергії за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року, що минули, та у відповідних періодах минулого року, які відповідають майбутнім періодам поточного року. Договором передбачено, що для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 жовтня поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії. Позивач у позовній заяві не заперечує та підтверджує, що не виконав вимог ПКЕЕ і умов договору та не надав відповідачу відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік, у зв'язку з чим відповідач встановив вказані обсяги на рівні споживання 2016 року. Відповідач наголошував, що всупереч вимогам пункту 4.4 ПКЕЕ, позивач несвоєчасно звернувся до відповідача з листом від 18.10.2017 р. № 175 щодо коригування договірних величин споживання електричної енергії в сторону збільшення на 62 тис. кВт*год. Відповідач листом від 20.10.2017 р. № 2736/2 повідомив позивача про відсутність підстав для коригування договірних величин споживання електричної енергії в сторону збільшення, так як позивач не виконав умови пункту 4.4 ПКЕЕ та несвоєчасно подав заяву щодо коригування договірних величин споживання електричної енергії. Відповідно до пункту 1.1 додатку № 4 до договору розрахунковий період встановлено споживачу з 20 числа календарного місяця до 20 числа наступного місяця. За твердженням відповідача, позивачу було відомо, що розрахунковий період "жовтень 2017 року" - це період з 20 вересня 2017 року по 20 жовтня 2017 року. Відповідач наголошував на тому, що пунктом 4.4 ПКЕЕ встановлено, що споживач має право звернутися за коригуванням договірних величин споживання електричної енергії лише протягом розрахункового періоду. Отже, позивач мав звертатися до відповідача із заявою щодо коригуванням договірної величини споживання електричної енергії, починаючи з 20.10.2017 р. Проте, позивач звернувся за коригуванням 18.10.2017 (тобто не протягом розрахункового періоду "жовтень 2017 року"). Таким чином, відповідач посилався на те, що позивач не надав доказів своєчасного подання заяви про коригування величини споживання електричної енергії протягом розрахункового періоду та, на переконання відповідача, не обґрунтував, у чому полягає недійсність договору, укладеного між сторонами, в частині відповідальності за перевищення договірних величин споживання електричної енергії.

Також, у відзиві відповідач заперечував заявлений до відшкодування розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано жодних актів, які підтверджують надання адвокатом позивачеві правової допомоги, у зв'язку з чим факт та обсяги наданих адвокатом позивача послуг є недоведеними останнім.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.10.2018 у справі №911/1443/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ТОВ «Агрофірма Столична» має укладений договір про розподіл електричної енергії та договір про постачання електричної енергії відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», отже, застосування до позивача у жовтні 2017 року передбаченої пп. 4.2.2 п. 4.2 договору № 653 від 19.03.2007 р. відповідальності за перевищення договірних величин споживання електричної енергії у вигляді сплати постачальнику двократної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин, у даному випадку є законним та обґрунтованим;

- здійснене відповідачем нарахування до сплати споживачеві двократної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин електроенергії за жовтень 2017 року в сумі 160085,22 грн. відповідає умовам пп. 4.2.2 п. 4.2 договору та Правилам користування електричною енергією, які на той час були чинні;

- позивачем не доведено, що відмова відповідача у коригуванні величини споживання позивачем електричної енергії за жовтень 2017 року з мотивів несвоєчасного звернення споживача була безпідставною чи незаконною;

- твердження позивача на те, що заявлена ним до стягнення сума була отримана відповідачем без достатніх правових підстав в розумінні статті 1212 ЦК України, суперечить наведеним приписам законодавства та матеріалам справи, оскільки позивач перевищив договірні величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 року, у звязку з чим грошові кошти в сумі 160085,22 грн. не є безпідставно отриманими відповідачем, так як сплачені позивачем згідно умов договору;

- позивачем не доведено наявності у відповідача обовязку повідомляти споживача про те, які обсяги очікуваного споживання електричної енергії на рівні відповідних періодів минулого року встановлено позивачу у випадку ненадання споживачем заявлених договірних величин на наступний рік;

- матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів порушення підпунктом 4.2.2 п. 4.2 укладеного сторонами договору публічного порядку в розумінні приписів ст. 228 ЦК України, а також доказів наявності ознак спрямування укладеного сторонами правочину (а саме пп. 4.2.2 п. 4.2 договору) на незаконне заволодіння відповідачем грошовими коштами ТОВ «Агрофірма Столична».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач (ТОВ "Агрофірма Столична") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2018 у справі №911/1443/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Агрофірма Столична" задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що господарським судом першої інстанції при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано того, що:

- приписи п. 4.4 ПКЕЕ, а також умови укладеного договору не містять в собі імперативної обов'язкової норми щодо подання заяви про коригування договірної величини споживання електричної енергії - «лише» протягом розрахункового періоду;

- договірні величини споживання електричної енергії та потужності визначаються сторонами у Додатку № 2 «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу», що є невід'ємною частиною договору, і у якому обсяг споживання електричної енергії на жовтень місяць встановлено на рівні 63 тис. кВт.год, як узгоджений сторонами обсяг очікуваного споживання електричної енергії та заявлена величина такого споживання;

- посилання суду першої інстанції на п.п. 4.2.2 п. 4.2 Типового договору про постачання електричної енергії, що є додатком № 3 до ПКЕЕ та п.п. 4.2.2 п. 4 Договору, як правомірність застосування до позивача відповідальності у вигляді двократної вартості різниці фактично спожитої та договірної величини споживання електричної енергії - є помилковим;

- грошові кошти в сумі 160 085,22 грн. за перевищення договірної величини споживання за жовтень 2017 року, отримані відповідачем від позивача поза підставою, передбаченою договором або законом, а тому підлягають поверненню в силу приписів 1212 Цивільного кодексу України.

Також, скаржник в апеляційній скарзі просив покласти судові витрати з апеляційного розгляду справи на відповідача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична" на рішення Господарського Київської області від 25.10.2018 у справі №911/1443/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Власов Ю.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №911/1443/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична" на рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2018, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична" на рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2018 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено строк для подання відзиву, пояснень, клопотань, заперечень - до 19.12.2018.

14.12.2018 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач у відзиві посилався зокрема на те, що:

- позивач несвоєчасно звернувся до відповідача із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії, вказана обставина була правильно встановлена судом першої інстанції, яким вірно застосовано пункт 4.4 ПКЕЕ;

- судом першої інстанції вірно встановлено, що у відповідача відсутній обов'язок повідомляти позивача про встановлені обсяги очікуваного споживання електроенергії на рівні відповідних періодів минулого року у випадку ненадання позивачем заявлених договірних величин на наступний рік, і що відповідає абз. 3 п. 4.2 ПКЕЕ та п. 5.2 договору;

- позивач не навів обґрунтувань підстав недійсності договору про постачання електричної енергії, укладеного між сторонами, в частині відповідальності за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, а також не навів посилань на норми чинного законодавства, який би встановлював недійсність (нікчемність) умов договору в частині відповідальності за перевищення договірних величин споживання електричної енергії;

- позивачем не подано доказів в підтвердження укладення договору про розподіл електричної енергії та договору про постачання електричної енергії споживачу відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії»;

- судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено позивачу про відшкодування судових витрат за рахунок відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2018 відхилено клопотання відповідача про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 за власною ініціативою суду вирішено провести розгляд справи № 911/1443/18 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи призначено на 13.03.2019.

В судовому засіданні 13.03.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.03.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Також, в судовому засіданні 13.03.2019 судом апеляційної інстанції розглянуто клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, і після заслуховування думок присутніх представників учасників справи щодо заявленого клопотання, вирішено відмовити відповідачу у його задоволенні, оскільки матеріали справи містять достатній обсяг документів, необхідний для розгляду справи в апеляційному порядку, і проти чого присутні представники учасників справи - не заперечували.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду першої інстанції має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 19.03.2007 між Закритим акціонерним товариством "А.Е.С. Київобленерго" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київобленерго", що учасниками спору не заперечувалось), як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Столична", як споживачем, було укладено договір на постачання електричної енергії № 653 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 800 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору, під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією.

Пунктом 2.2 договору сторони передбачили, що постачальник зобов'язується виконувати умови цього договору, а саме - продавати (постачати) споживачу електричну енергію, як товар з врахуванням його особливих споживчих якостей та фізико-технічних характеристик: в межах 800 кВт дозволеної потужності, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток № 2 „Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу").

Згідно з пп. 2.3.1 п. 2.3 договору споживач зобов'язаний виконувати умови цього договору, зокрема, споживач зобов'язується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановки (пп. 2.3.2 договору).

Підпунктом 2.3.3 п. 2.3 договору передбачено, що споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 „Порядок розрахунків за активну електроенергію" та додатку № 6 „Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії та форма звіту Споживача про покази приладів обліку".

Відповідно до пп. 2.3.8 п. 2.3 договору споживач зобов'язується надавати постачальнику відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік з помісячним розподілом до 1-го (першого) жовтня поточного року за формою додатку № 2 „Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та Субспоживачу".

У відповідності з пп. 4.2.2 п. 4.2 договору за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 жовтня поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії.

Згідно з п. 5.5 договору звернення споживача щодо коригування договірних величин протягом поточного розрахункового періоду, але не пізніше ніж за 10 днів до кінця поточного розрахункового періоду розглядаються постачальником відповідно до передбаченої ПКЕЕ процедури.

Пунктом 9.4 договору визначено, що він набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2007. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується су апеляційної інстанції, договір неодноразово продовжувався, доказів припинення його дії до матеріалів справи не надано, факт продовження дії договору учасниками спору - не заперечувався.

Пунктом 1.2 додатку № 2 до договору від 19.03.2007 визначено, що заявлений обсяг електроенергії на жовтень місяць становить 63 тис.кВт.год.

Споживач має право звернутись до постачальника електричної енергії із заявою щодо коригування договірної величини в термін 5 днів після звітної дати та остаточного розрахунку за фактично використану в поточному періоді електричну енергію (п. 1.3 додатку № 2 до договору).

Пунктом 1.4 додатку № 2 до договору передбачено, що звернення споживача щодо коригування договірних величин розглядається постачальником електричної енергії протягом 5 робочих днів від дня отримання заяви та коригується відповідно до передбаченої ПКЕЕ процедури.

У відповідності з п. 1.5 додатку № 2 до договору при перевищенні договірної величини споживання електричної енергії споживач несе відповідальність згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику".

Відповідно до п. 1.1 додатку № 4 до договору розрахунковий період встановлено споживачу з 20 числа календарного місяця до 20 числа наступного місяця.

Згідно з п. 1.3 додатку № 4 до договору обсяг спожитої електричної енергії для внесення авансового платежу визначається на основі обсягу договірної величини на відповідний розрахунковий період. Для розрахунку авансового платежу застосовуються роздрібні тарифи попереднього розрахункового періоду.

Порядок оплати за активну електричну енергію передбачений пунктом 2.1 додатку № 4 до договору, а саме - до 06 дня поточного періоду споживач вносить плановий платіж № 1 в розмірі 50% від запланованого обсягу споживання електричної енергії; до 20 дня поточного періоду споживач вносить плановий платіж № 2 в розмірі 100% від запланованого обсягу споживання електричної енергії; протягом 5 операційних днів з дати закінчення розрахункового періоду споживач проводить остаточний розрахунок за спожиту електричну енергію.

Відповідно до рахунку-фактури за спожиту електричну енергію № від 24.10.2017 за жовтень 2017 року споживач мав оплатити постачальнику 188746,35 грн. з ПДВ за активну електричну енергію та 160085,22 грн. з ПДВ за перевищення договірної величини споживання.

Згідно з додатком до вказаного рахунку за жовтень 2017 року ТОВ "Агрофірма Столична" мало сплатити за перевищення договірної величини споживання електричної енергії як різницю між заявленим обсягом споживання в розмірі 13121 кВт.год. та фактичним обсягом споживання електричної енергії в розмірі 85552 кВт.год. (різниця становить 72431 кВт.год. за тарифом 1,84181 грн. за кВт.год на суму 133404,35 грн. + 26680,87 грн. ПДВ = 160085,22 грн.).

ПрАТ "Київобленерго" було направлено на адресу ТОВ "Агрофірма Столична" повідомлення про припинення подачі електричної енергії від 02.11.2017 р., у зв'язку із наявністю боргу за перевищення в розмірі 159919,55 грн., відповідно до якого постачальник повідомляв споживача про те, що електропостачання товариства буде припинено з 10-ої години 08.11.2017.

У свою чергу, позивач оплатив на користь ПрАТ "Київобленерго" 160085,22 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 406 від 08.11.2017 на суму 130000,00 грн. з призначенням платежу "оплата за перевищення електроенергії за жовтень 2017 р.. згідно рах. № від 24.10.2017 р.", платіжним дорученням № 1693 від 03.11.2017 р. на суму 30000,00 грн. з призначенням платежу "оплата за активну електроенергію за жовтень 2017 р. згідно рах. № від 24.10.2017 р.", а також відсутністю заборгованості за перевищення договірної величини споживання у наступному рахунку № за листопад 2017 року.

Матеріали справи свідчать, що додаток до рахунку-фактури за електроенергію № за листопад 2017 року містить відомості про наявність дебіторської заборгованості позивача за перевищення договірної величини споживання в сумі 85,22 грн., у зв'язку з чим судом першої інстанції вірно зазначено, що наведене спростовує посилання товариства на здійснення повної оплати спірного нарахування в сумі 160085,22 грн.

Позивачем було направлено відповідачу лист № 175 від 18.10.2017 з проханням про збільшення договірної величини споживання електричної енергії на жовтень 2017 року на 62000 кВт.

Відповідач листом № 2736/2 від 20.10.2017 повідомив позивача про відмову у коригуванні договірної величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 року у зв'язку із несвоєчасним поданням заяви на коригування.

ТОВ "Агрофірма Столична" направило на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та ПрАТ "Київобленерго" скаргу № 2/12-кое від 15.12.2017, в якій позивач зазначив, що додаток № 2 до договору та п. 4.4 ПКЕЕ надає можливість споживачу електричної енергії збільшити договірну величину електроспоживання. Відповідно до п. 4.4 ПКЕЕ, споживач має право протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії. Згідно з п. 1.3 додатку № 2 до договору, споживач має право звернутися до постачальника електричної енергії із заявою щодо коригування договірної величини електричної енергії в термін 5 днів після звітної дати та остаточного розрахунку за фактично використану в поточному періоді електричну енергію. Відповідно до п. 1.1 додатку № 4 до договору, розрахунковий період для споживача встановлено з 20 числа календарного місяця і до 20 числа наступного місяця. Тобто, розрахунковий період, наприклад, за "жовтень 2017" року починається з 20 жовтня і закінчується 20 листопада 2017 р. Відповідно до п. 2.1 додатку № 4 до договору датою остаточного розрахунку є 5 операційних днів з дати закінчення розрахункового періоду. Таким чином, споживач може до 20.11.2017 звернутися із заявою про коригування договірної величини на підставі п. 4.4 ПКЕЕ за жовтень 2017 року і, в силу вимог п. 1.3 додатку № 2 та п. 2.1 додатку № 4 до договору, останньою датою подання заяви про коригування договірної величини за "жовтень 2017 року" є 29.11.2017 включно. Так, ТОВ "Агрофірма Столична" 18.10.2017 (вх. № 3939 від 18.10.2017) було подано до ПрАТ "Київобленерго" відповідну заяву про збільшення ліміту на споживання електричної енергії на жовтень 2017 року, тобто за 2 дні навіть до початку розрахункового періоду. В той час, коли така заява могла бути подана до 29.11.2017, а щоб така заява набула силу пріоритету для енергопостачальника - до 10.11.2017 (за 5 робочих днів до закінчення розрахункового періоду). Однак, ПрАТ "Київобленерго" листом № 2736/2 від 20.10.2017 було відмовлено ТОВ "Агрофірма Столична" у коригуванні договірної величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 р. Необгрунтована відмова ПрАТ "Київобленерго" провести коригування договірної величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 року, за твердженнями ТОВ "Агрофірма Столична", є порушенням вимог абз. 6 п. 4.4 ПКЕЕ та спричинила збитки споживачу у вигляді неправомірного нарахування 160085,22 грн. за перевищення договірної величини споживання, у зв'язку з чим споживач просив розглянути скаргу та застосувати до ПрАТ "Київобленерго" заходи примусу з метою усунення порушених прав споживача та притягнення винних осіб до відповідальності, а також зобов'язати ПрАТ "Київобленерго" зробити відповідні коригування договірної величини споживання електричної енергії ТОВ "Агрофірма Столична" за жовтень 2017 року.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) було надіслано на адресу ПрАТ "Київобленерго" та ТОВ "Агрофірма Столична" відповідь на скаргу № 2178/20/7-18 від 03.03.2018, відповідно до якої комісія зазначала, що постачальник електричної енергії за регульованим тарифом не має права відмовити споживачу в коригуванні (збільшенні) договірної величини споживання електричної енергії за умови письмового звернення споживача до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом та здійснення споживачем попередньої оплати додатково заявлених обсягів споживання електричної енергії (у разі якщо договором про постачання електричної енергії передбачена попередня оплата) не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення розрахункового періоду, а також у разі виконання споживачем своїх зобов'язань щодо оплати електричної енергії за договором про постачання електричної енергії. Відповідно до підпункту 4.2.2 пункту 4.2 Типового договору про постачання електричної енергії за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин. Згідно з наданою інформацією, ТОВ "Агрофірма Столична" подало заяву до ПрАТ "Київобленерго" листом від 18.10.2017 щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 року, а 20.10.2017 отримало відповідь від ПрАТ "Київобленерго" щодо відмови в здійсненні коригування у зв'язку з несвоєчасним поданням заяви для такого коригування за жовтень 2017 року. Таким чином ПрАТ "Київобленерго" правомірно не погодило коригування договірної величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 року. Додатково НКРЕКП повідомило споживача, що ПКЕЕ не передбачено здійснення коригування договірної величини споживання електричної енергії на розрахунковий період до початку цього періоду. При цьому, слід зазначити, що зміна договірної величини споживання електричної енергії на розрахунковий період до початку цього періоду може бути здійснена шляхом внесення в установленому законодавством порядку відповідних змін до договору про постачання електричної енергії.

ТОВ "Агрофірма Столична" направило на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, скаргу № 01/04/18 від 16.04.2018, відповідно до якої позивач посилався на те, що енергопостачальником за жовтень 2017 року було виставлено споживачу рахунок-фактуру № від 24.10.2017, відповідно до якого споживачу було виставлено до оплати перевищення договірної величини споживання в подвійному розмірі. Застосування до споживача подвійного розміру оплати за перевищення договірної величини споживання електричної енергії передбачено п. 1.5 додатку № 2 до договору. Тобто, енергопостачальник застосовує до споживача оплату в подвійному розмірі за перевищення договірної величини споживання електричної енергії саме як відповідальність. Однак, Закон України "Про електроенергетику" № 4330/1997 від 16.10.1997, яким було передбачено таку відповідальність і на який міститься посилання у договорі, було скасовано у зв'язку із набранням чинності Закону України "Про ринок електричної енергії" № 2019 від 13.04.2017, який в силу вимог п. 1 Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з 11.06.2017. Статтею 77 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено відповідальність за порушення законодавства, що регулює функціонування ринку електричної енергії, водночас, не передбачено такої відповідальності для споживача як оплата в подвійному розмірі за перевищення договірної величини споживання електричної енергії. Отже, починаючи з 11.06.2017 (дати набрання чинності Закону України "Про ринок електричної енергії") споживач не має нести відповідальності, передбаченої ст. 26 Закону України "Про електроенергетику". Натомість, енергопостачальник про такі зміни законодавства споживачів не повідомив, відповідні зміни до своїх рахунків не вніс і, відповідно, незаконно вимагає від споживачів проведення оплати в подвійному розмірі за перевищення договірної величини споживання електричної енергії. З урахуванням викладеного, позивач просив НКРЕКП роз'яснити, чи правомірні дії енергопостачальника, який вимагає проведення оплати в подвійному розмірі за перевищення договірної величини споживання електричної енергії на підставі скасованої норми ч. 5 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", а також надати енергопостачальнику відповідні вказівки/роз'яснення щодо усунення порушень у застосуванні до споживача скасованої норми ч. 5 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику".

У відповідь на вказане звернення позивача № 01/04/18 від 16.04.2018, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, було надіслано на адресу ТОВ "Агрофірма Столична" та ПрАТ "Київобленерго" лист № 4227/20/7-18 від 05.05.2018, в якому Національна комісія вказувала на наступне:

- відповідно до пункту 23 розділу XVII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ринок електричної енергії" Закон України "Про електроенергетику" втратив чинність частково, зокрема, втратила чинність стаття 26 "Обов'язки та відповідальність споживачів енергії" (відповідно до положень пункту 23 розділу XVII Прикінцевих та перехідних положень Закону), частинами 7 та 8 якої встановлювались обов'язки споживача у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину та/або перевищення договірної величини потужності за розрахунковий період сплачувати енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини. Разом з тим, відповідно до пункту 22 розділу XVII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ринок електричної енергії", нормативно-правові акти, прийняті на виконання Закону України "Про електроенергетику", діють до набрання чинності нормативно-правовими актами, затвердженими на виконання цього Закону. На виконання пункту 17 розділу XVII Прикінцевих та перехідних положень Закону, 14.03.2018 постановою НКРЕКТ від 14.03.2018 № 310 було затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ), які набирають чинності 11.06.2018 - з одночасною втратою чинності Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 № 28, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 р. за № 417/1442 (із змінами) (ПКЕЕ).

- абзацом 1 пункту 5.1 ПКЕЕ визначено, що договір є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Таким чином, права та обов'язки сторін визначені умовами договору, які укладалися на основі Типового договору та вимог ПКЕЕ.

- зокрема, пунктами 6.14 та 6.16 ПКЕЕ передбачено, що перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта прийняття - передавання електричної енергії, обсяг перевищення договірних величин споживання електричної енергії та/або величини потужності протягом розрахункового періоду оплачується споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом відповідно до законодавства України та договору. Визначені відповідно до законодавства України вартість різниці між обсягом фактично спожитої величини и обсягом договірної величини електричної енергії, зараховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом. Також підпунктом 8.1.7 п. 8.1 ПКЕЕ встановлено право постачальника електричної енергії за регульованим тарифом на отримання від споживача підвищеної оплати за електричну енергію за обсяг перевищення споживачем договірних величин споживання електричної енергії та величини потужності за розрахунковий період відповідно до актів законодавства та умов договору. Таким чином, згідно з положенням пп. 4.2.2 п. 4.2 Типового договору про постачання електричної енергії (додаток № 3 до ПКЕЕ) споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величини. До набрання чинності ПРРЕЕ всі рахунки, у тому числі - за перевищення договірної величини споживання електричної енергії, повинні виставлятись відповідно до умов Типового договору (додатку № 3 до ПКЕЕ).

Не погоджуючись з вищенаведеним та вважаючи свої права порушеними, звертаючись до суду з позовом, позивач посилався зокрема на те, що застосування відповідачем по відношенню до позивача пп. 4.2.2 п. 4.2 Типового договору про постачання електричної енергії (додаток № 3 до ПКЕЕ) - не відповідає вільному волевиявленню сторін щодо виконання умов договору у відповідності до вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" та прямо суперечить нормам ч. 1 ст. 275, ч. 2 ст. 276 Господарського кодексу України.

Позивач зазначав, що недійсність пп. 4.2.2 п. 4.2 договору виникла не в момент укладення договору, а з 11.06.2017 (дати набрання чинності Законом України "Про ринок електричної енергії"), тобто, у даному випадку підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України в сукупності з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, відповідно до яких пп. 4.2.2 п. 4.2 договору є недійсним (нікчемним) правочином з 11.06.2017.

Позивач наголошував у позові та поясненнях про те, що хоч між сторонами і є договірні відносини, однак відповідачем неправомірно застосовано до позивача відповідальність, передбачену пп. 4.2.2 п. 4.2 договору та ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", в силу нікчемності даного пункту договору, у зв'язку з чим, грошові кошти в розмірі 160085,22 грн. за перевищення договірної величини споживання за жовтень 2017 року були отримані відповідачем від позивача поза підставою, передбаченою законом та договором, і підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Приписами статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з приписами ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

У відповідності з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України (в редакції на час укладення договору) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

В подальшому, згідно із Законом України "Про ринок електричної енергії", який набрав чинності 11.06.2017, частину 1 ст. 275 Господарського кодексу України було доповнено наступним реченням: "Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії"".

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України).

Відповідно до приписів ст. 276 Господарського кодексу України, загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. У разі якщо енергія виділяється в рахунок замовлення на пріоритетні державні потреби (ліміту), енергопостачальник не має права зменшувати абоненту цей ліміт без його згоди. Пропозиції абонента щодо кількості та видів енергії, строків її відпуску є пріоритетними за наявності виробничих можливостей у енергопостачальника. Строки постачання енергії встановлюються сторонами у договорі виходячи, як правило, з необхідності забезпечення її ритмічного та безперебійного надходження абоненту. Основним обліковим періодом енергопостачання є декада, з коригуванням обсягів протягом доби. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Статтею 26 Закону України "Про електроенергетику" (в редакції, чинній на час укладення договору) було встановлено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України. Споживачі (крім населення та навчальних закладів) у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальникам двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини.

Згідно з п. 4.1 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. № 28 (які були чинними на час укладення договору та втратили чинність 11.06.2018 р.), постачання електричної енергії всім споживачам здійснюється відповідно до режимів, передбачених договорами.

У відповідності до п. 4.2 ПКЕЕ, відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії в наступному році з помісячним або поквартальним розподілом подаються споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом у термін, обумовлений договором. У разі відхилення від обсягів фактичного споживання за минулий рік на 15% обсяги очікуваного споживання електричної енергії обґрунтовуються споживачем за даними запланованої до використання потужності та режиму роботи електроустановок відповідно до умов договору. Пропозиції споживача щодо необхідного йому обсягу електричної енергії та строків постачання є пріоритетними для оформлення договірних величин споживання електричної енергії за наявності виробничих можливостей у постачальника електричної енергії. У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений договором термін розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік установлюється постачальником електричної енергії за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року, що минули, та у відповідних періодах минулого року, які відповідають майбутнім періодам поточного року. Узгоджені сторонами обсяги очікуваного споживання електричної енергії та заявлені величини споживання електричної потужності оформлюються додатком до договору як договірні величини.

Пунктом 4.4 ПКЕЕ було передбачено, що споживач має право протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії. Споживач, який розраховується за тарифами, диференційованими за періодами часу, та/або споживач постачальника за нерегульованим тарифом, електроустановки якого обладнані засобами диференційного (погодинного) обліку електричної енергії, має право протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної граничної величини споживання електричної потужності. Постачальник електричної енергії за регульованим тарифом протягом п'яти робочих днів від дня отримання звернення розглядає заяву споживача, приймає рішення за цим зверненням та не пізніше шостого робочого дня від дня отримання звернення письмово повідомляє споживача про результати розгляду заяви. Пропозиції споживача щодо коригування договірних величин є пріоритетними за умови попередньої оплати додатково заявлених обсягів та отримання постачальником за регульованим тарифом заяви споживача не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення розрахункового періоду. Постачальник електричної енергії за регульованим тарифом має право відмовити споживачу в коригуванні (збільшенні) договірних величин у разі невиконання споживачем своїх зобов'язань щодо оплати електричної енергії за договором про постачання електричної енергії. За результатами розгляду споживачу надсилається повідомлення про рівні відкоригованих договірних величин або обґрунтована відмова здійснення коригування. Повідомлення про рівні відкоригованих договірних величин обсягу споживання та електричної потужності є невід'ємною частиною договору.

Споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору (п. 10.2 ПКЕЕ).

Як вірно зазначено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з 11.06.2018 взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії), регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії (ПРРЕЕ), затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 14.03.2018 р. № 312. Водночас, Правила користування електричною енергією, затверджені постановою НКРЕ від 31.07.1996 № 28, втратили чинність.

Крім того, 11.07.2017 набрав чинності Закон України "Про ринок електричної енергії", у зв'язку з чим Закон України "Про електроенергетику" втратив чинність, за винятком деяких положень (п. 23 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії").

У відповідності з п. 22 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії" нормативно-правові акти, прийняті на виконання Закону України "Про електроенергетику", діють до набрання чинності нормативно-правовими актами, затвердженими на виконання цього Закону.

Частиною 1 статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Згідно з п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов'язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів, а також дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, договір на постачання електричної енергії № 653 від 19.03.2007 було укладено між позивачем та відповідачем у відповідності до приписів чинного на той час Закону України "Про електроенергетику" та Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996.

На час порушення споживачем питання щодо коригування обсягів споживання електричної енергії за жовтень 2017 року та відмови відповідача у такому коригуванні, дані відносини регулювалися згадуваними ПКЕЕ № 28 від 31.07.1996 та укладеним між сторонами договором про постачання електричної енергії № 653 від 19.03.2007.

Підпунктом 4.2.2 п. 4.2 Типового договору про постачання електричної енергії, що є додатком № 3 до ПКЕЕ № 28 від 31.07.1996, та пп. 4.2.2 п. 4.2 укладеного сторонами договору встановлено, що за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що здійснене відповідачем нарахування до сплати споживачеві двократної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин електроенергії за жовтень 2017 року в сумі 160085,22 грн. відповідає умовам пп. 4.2.2 п. 4.2 договору та Правилам користування електричною енергією, які на той час були чинні.

В свою чергу, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, як постійно діючий незалежний державний колегіальний орган, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб'єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг (згідно статті 1 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг") розмістила на офіційному сайті в мережі Інтернет роз'яснення - інформацію для споживачів щодо перевищення договірних обсягів споживання та потужності наступного змісту:

- відповідно до пункту 22 розділу XVII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ринок електричної енергії" (Закон) нормативно-правові акти, прийняті на виконання Закону України "Про електроенергетику", діють до набрання чинності нормативно-правовими актами, затвердженими на виконання цього Закону. З 11.06.2018 р. взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії), регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії (ПРРЕЕ), затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 312, одночасно Правила користування електричною енергією, затверджені постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. № 28, норми яких передбачають обов'язкову відповідальність споживача за перевищення договірних обсягів споживання електричної енергії та потужності (у вигляді сплати постачальнику двократної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин) втрачають чинність;

- слід зазначити, що згідно з положеннями статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів;

- на час до відокремлення оператора системи розподілу, постачання електричної енергії споживачам, які не мають права на постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, здійснюватиметься відповідно до договорів про постачання електричної енергії, укладених з постачальником за регульованим тарифом. При цьому відносини, що регулюються договором з постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, існуватимуть до анулювання ліцензії з постачання електроенергії за регульованими тарифом наприкінці 2018 року або до моменту зміни споживачем постачальника на обраного ним серед постачальників, на яких не покладено спеціальних обов'язків для забезпечення загальносуспільних інтересів;

- пунктом 2 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 передбачено, що переукладення договорів споживачів з учасниками роздрібного ринку відбувається шляхом приєднання споживача до публічних договорів приєднання (зокрема договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг). Таке приєднання здійснюється на умовах чинних на 11.06.2018 р. договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією. При цьому ті умови чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, які не узгоджуються з чинним законодавством, у тому числі ПРРЕЕ, не застосовуються під час оформлення взаємовідносин у порядку передбаченому ПРРЕЕ. Зокрема, встановлення відповідальності споживача за перевищення договірних обсягів споживання електричної енергії та потужності з 11.06.2017 р. не відповідає вимогам ПРРЕЕ, згідно з якими така відповідальність може бути передбачена у складі комерційної пропозиції електропостачальника і застосовується у взаємовідносинах лише за згодою сторін (вибором споживача);

- слід зауважити, що відповідно до пункту 13 розділу XVII Закону, під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб'єкт господарювання повинен не пізніше ніж через 18 місяців з дня набрання чинності цим Законом вжити заходів для відокремлення оператора системи розподілу від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб'єктів господарювання. Споживачі (крім побутових та малих непобутових споживачів), яким на день набрання чинності цим Законом здійснював постачання електричної енергії постачальник за регульованим тарифом, мають обрати собі електропостачальника та укласти з ним договір постачання електричної енергії споживачу не пізніше ніж через 18 місяців з дня набрання чинності цим Законом;

- до обрання споживачами (крім побутових та малих непобутових споживачів) електропостачальника постачання електричної енергії таким споживачам здійснюється постачальником за регульованим тарифом за роздрібними тарифами, що регулюються Регулятором відповідно до затвердженої ним методики;

- таким чином, дія норми щодо нарахування подвійної вартості за перевищення договірних величин споживання електричної енергії (потужності) зберігається до припинення договірних відносин для споживачів - юридичних осіб, яким електрична енергія постачається постачальниками за регульованим тарифом за договорами про постачання електричної енергії. Ця норма припинить свою дію після анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та на постачання електричної енергії за регульованим тарифом, що згідно з абзацом тринадцятим пункту 13 розділу XVII Закону має відбутися не пізніше ніж через 18 місяців з дня набрання чинності цим Законом, або раніше, за умови укладення споживачем договору споживача про надання послуг з розподілу та окремого договору з електропостачальником за вибором споживача;

- після відокремлення оператора системи розподілу та отримання ним відповідної ліцензії - зі всіма споживачами будуть укладені договори відповідно до вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" та нормативно-правових актів, прийнятих на виконання цього Закону, якими не має бути передбачено обов'язковість здійснення споживачем підвищеної оплати за перевищення договірної величини споживання електричної енергії (потужності), натомість така відповідальність споживача може бути частиною певної комерційної пропозиції електропостачальника, тобто застосовуватися лише за взаємною згодою сторін.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем не надано доказів того, що ТОВ "Агрофірма Столична" має укладений договір про розподіл електричної енергії та договір про постачання електричної енергії відповідно до вимог Закону України "Про ринок електричної енергії".

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосування до позивача у жовтні 2017 року передбаченої пп. 4.2.2 п. 4.2 договору № 653 від 19.03.2007 відповідальності за перевищення договірних величин споживання електричної енергії у вигляді сплати постачальнику двократної вартості різниці фактично спожитої та договірної величин, - є законним та обґрунтованим.

Крім того, умовами договору № 653 від 19.03.2017, розрахунковий період для споживача, передбачений до п. 1.1 додатку № 4 до договору, встановлено з 20 числа календарного місяця і до 20 числа наступного місяця.

Пунктом 4.4 ПКЕЕ встановлено, що споживач має право звернутися за коригуванням договірних величин споживання електричної енергії протягом розрахункового періоду.

Пунктом 5.5 договору також було передбачено, що звернення споживача щодо коригування договірних величин протягом поточного розрахункового періоду, але не пізніше ніж за 10 днів до кінця поточного розрахункового періоду розглядаються постачальником відповідно до передбаченої ПКЕЕ процедури, а згідно з п. 1.3 додатку № 2 до договору встановлено, що споживач має право звернутись до постачальника електричної енергії із заявою щодо коригування договірної величини в термін 5 днів після звітної дати та остаточного розрахунку за фактично використану в поточному періоді електричну енергію.

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч зазначеним вище вимогам пункту 4.4 ПКЕЕ, а також умовам п. 5.5 договору та п. 1.3 додатку № 2 до договору, позивач несвоєчасно звернувся до відповідача щодо коригування договірних величин споживання електричної енергії в сторону збільшення на 62 тис. кВт*год на жовтень місяць 2017 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, позивач звернувся до відповідача з листом № 175 за коригуванням договірних величин споживання електроенергії 18.10.2017, тобто не протягом розрахункового періоду "жовтень 2017 року", оскільки розрахунковий період "жовтень 2017 року" розпочинався з 20.10.2017 та закінчувався, відповідно, 20.11.2017. Відтак, наявне у даному випадку звернення позивача до відповідача до початку розрахункового періоду не узгоджується ані з п. 4.4 ПКЕЕ, ані з п. 5.5 договору та п. 1.3 додатку № 2 до договору.

При цьому, позивачем не було надано до матеріалів справи ні суду першої інстанції станом на момент вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції станом на час розгляду справи в апеляційному порядку належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України того, що ним було подано заяву про коригування величин споживання електричної енергії протягом розрахункового періоду, тобто після 20.10.2017.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що вищенаведені приписи ПКЕЕ, а також умови укладеного договору не містять в собі імперативної обов'язкової норми щодо подання заяви про коригування договірної величини споживання електричної енергії - «лише» протягом розрахункового періоду - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки пунктом 4.4 ПКЕЕ чітко встановлено право споживача звернутися за коригуванням договірних величин споживання електричної енергії протягом розрахункового періоду, який вірно визначений судом першої інстанції. Вказаний пункт 4.4 ПКЕЕ не містить альтернативного строку на звернення з відповідною заявою. При цьому, вказаним пунктом передбачено саме відповідне право на коригування договірних величин споживання електричної енергії, а реалізація такого права залежить виключно від волевиявлення споживача і має бути здійснена у визначений строк.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не було доведено, що відмова відповідача у коригуванні величини споживання позивачем електричної енергії за жовтень 2017 року з мотивів несвоєчасного звернення споживача була безпідставною чи незаконною.

Згідно з приписами статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що твердження позивача на те, що заявлена ним до стягнення сума була отримана відповідачем без достатніх правових підстав в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, - є необгрнутованим та таким, що суперечить наведеним приписам законодавства і матеріалам справи, оскільки позивач перевищив договірні величини споживання електричної енергії за жовтень 2017 року, у зв'язку з чим грошові кошти в сумі 160085,22 грн. не є безпідставно отриманими відповідачем, так як сплачені позивачем згідно умов договору.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач посилався на те, що відповідно до змісту таблиці п. 1.2 додатку № 2 до договору від 19.03.2007 р. було визначено, що заявлений обсяг електроенергії на жовтень місяць становить 63 тис.кВт.год., а відповідач при розрахунку перевищення договірної величини споживання електричної енергії в рахунку за жовтень 2017 року зазначив розмір заявленого споживання позивача на жовтень - 13121 кВт.год. При цьому, в таблиці у п. 1.2 додатку № 2 до договору не зазначено, на який саме рік сторонами було визначено обсяги електричної енергії, що, на думку позивача, свідчить про домовленість сторін щодо визначення таких помісячних обсягів споживання на невизначений строк. Умови п. 1.2 додатку № 2 до договору надають відповідачу право встановлювати обсяг очікуваного споживання електричної енергії на рівні відповідних періодів минулого року у разі ненадання споживачем заявлених договірних величин на наступний рік. Позивач вказував на те, що відповідач таким правом не скористався, жодних повідомлень з цього приводу позивачу не надіслав, змін до додатку № 2 до договору внесено не було. Таким чином, за твердженням позивача, відповідачем невірно застосовано обсяг споживання електроенергії для визначення рівня перевищення споживання електричної енергії за жовтень 2017 року (замість 63000 кВт.год. застосовано 13121 кВт.год.).

Як вірно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, позивач, всупереч умов договору та вимог ПКЕЕ, не повідомляв відповідача про очікувані обсяги споживання електричної енергії на 2017 рік, у зв'язку з чим відповідно до умов договору та п. 4.2 ПКЕЕ позивачу було визначено відповідачем очікуване споживання (помісячне) в 2017 році на рівні 2016 року.

Належних, допустимих та достатніх доказів протилежного в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України - позивачем не було надано ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у рахунку-фактурі за спожиту електричну енергію № за жовтень 2017 року, а саме - в додатку до даного рахунку, було зазначено заявлений обсяг споживання електричної енергії в розмірі 13121 кВт*год, у той час як позивач спожив 85552 кВт*год.

Також, суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем не було доведено наявності у відповідача обов'язку повідомляти споживача про те, які обсяги очікуваного споживання електричної енергії на рівні відповідних періодів минулого року встановлено позивачу у випадку ненадання споживачем заявлених договірних величин на наступний рік.

Водночас, позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів на спростування того, що у жовтні попереднього (минулого) 2016 року товариством було спожито інший обсяг електроенергії, аніж 13121 кВт*год, зазначений у додатку до рахунку-фактури за електроенергію № за жовтень 2017 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено недійсності або ж нікчемності умов договору про постачання електричної енергії № 653 від 19.03.2007, укладеного між ПрАТ "Київобленерго" та ТОВ "Агрофірма Столична", в частині встановлення відповідальності за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, з огляду на наступне.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що умови договору щодо встановлення відповідальності за перевищення договірної величини споживання не відповідають нормам ст.ст. 275-278 Господарського кодексу України в редакції, що почала діяти з 11.06.2017, і яка не передбачає такого виду відповідальності.

Як зазначалося у позові, відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України із застосуванням норм ст. 217 Цивільного кодексу України, пп. 4.2.2 п. 4.2 договору - є недійсним, однак недійсність даного пункту договору виникла не в момент укладання договору, а з 11.06.2017 (з набранням чинності Законом України "Про ринок електричної енергії"). За твердженням позивача, у даному випадку застосуванню підлягає норма ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України в сукупності з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, відповідно до яких пп. 4.2.2 п. 4.2 договору - є недійсним (нікчемним) правочином з 11.06.2017, який, крім іншого, порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном юридичної особи, а саме - грошовими коштами позивача. В такому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність па підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

При цьому необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків (п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З огляду на наведені приписи норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів порушення підпунктом 4.2.2 п. 4.2 укладеного сторонами договору публічного порядку в розумінні приписів ст. 228 Цивільного кодексу України, а також не містять жодних належних і допустимих доказів наявності ознак спрямування укладеного сторонами правочину (а саме: пп. 4.2.2 п. 4.2 договору) на незаконне заволодіння відповідачем грошовими коштами ТОВ "Агрофірма Столична".

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції оцінивши наявні у справи докази в сукупності, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Крім того, судом першої інстанції за наслідками розгляду справи витрати зі сплати судового збору та витрати позивача на професійну правничу допомогу відповідно до ч. 2 ст. 126, п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладено на позивача, з чим скаржник також не погодився в апеляційній скарзі.

Розглянувши доводи скаржника у наведеній частині, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

На підтвердження понесення витрат на оплату послуг адвоката позивачем подано :

- до суду першої інстанції: договір про надання правової допомоги № 01/06/18 від 08.06.2018, кошторис на суму 28 160,00 грн., ордер № 205035;

- до суду апеляційної інстанції: договір про надання правової допомоги № 01/11/18 від 19.11.2018, кошторис на суму 14 720,00 грн., ордер № 205052, детальний опис витрат на правову допомогу за договором № 01/11/18 від 19.11.2018.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З урахуванням наведеного вище, враховуючи порядок розподілу судових витрат, визначених ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, та те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача, а судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обумовлені законом підстави для віднесення на рахунок відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу - відсутні.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського Київської області від 25.10.2018 (повне рішення складено 05.11.2018) у справі № 911/1443/18 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73, 74, 76, 129, 234-241, 269, 273, 275-284, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Столична» на рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2018 (повне рішення складено 05.11.2018) у справі № 911/1443/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2018 (повне рішення складено 05.11.2018) у справі № 911/1443/18 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Столична»

4. Матеріали справи № 911/1443/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Ю.Л. Власов