ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Справа№ 910/2692/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Єрохіна В.О., дов № Д12/2 від 18.10.18

від відповідача: Радзієвський Ю.Є., ордер 401261 від 12.02.19; Гудзь О.С., директор

від третьої особи-1: Ковтуненко Ю.М., дов. № 4664/25/12 від 05.11.18

від третьої особи-2: Семенчук М.А., посв. 254 від 20.01.16

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс"

на ухвалу господарського суду міста Києва від 29.08.2018 р. (повний текст складено 31.08.2018 р.)

на рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2018 р. (повний текст складено 22.11.2018 р.)

у справі № 910/2692/18 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

1) Державний комітет телебачення та радіомовлення України

2) Національне антикорупційне бюро України

про визнання договору та додаткової угоди недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" з вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р., з усіма додатковими угодами, змінами та доповненнями до нього, з моменту укладання.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.11.2018 р. у справі № 910/2692/18 позов задоволено повністю: визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р., укладений між Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" та товариством з обмеженою відповідальністю "Лодокс", з усіма додатковими угодами, змінами та доповненнями до нього, з моменту укладання; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс" на користь Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" 1 762,00 грн. судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оспорюваний договір був спрямований на незаконне заволодіння майном державного підприємства, так як договір укладено при наявності арештів відповідних об'єктів державної нерухомості, що свідчить про порушення при його укладанні

публічного порядку. При укладанні оскаржуваного договору купівлі - продажу майнових прав сторонами не було враховано, що майно, яке було предметом продажу за оскаржуваним договором знаходилось під арештом на підставі відповідних ухвал суду. Також, зазначив, що майнові права, які відступалися за оспорюваним договором, були обтяжені іпотекою і на момент укладання оспорюваного договору, майнових прав на об'єкти нерухомості, передбачені оскаржуваним договором купівлі-продажу, вже не існувало, оскільки було зареєстровано право власності на об'єкти нерухомого майна. Окрім цього, позивачем було вчинено значне господарське зобов'язання без погодження з Державним комітетом телебачення та радіомовлення України (підприємством до сфери управління якого відноситься позивач), а тому при укладанні договору керівником позивача перевищено свої повноваження.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Лодокс" - звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати частково рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2018 р. у справі № 910/2692/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання недійсними положення пункту 2.2 договору та пункту 1 акту приймання-передачі № 1 від 19.12.2017 р. в частині визначення предмета договору, а саме майнових прав на квартири №№ 1, 3, 25, 29, 65, 138, 162, 172, 235, 237, 249, 281, 291, 299; нежитлові приміщення №№ 643, 645, 649, 651, 652, 653; машиномісця №№ 133, 134, 131, 132, 157, 220, 136, 204, 138, 158, 210, 240, 205, 139, 165, 222, 248, 201, 166, 223, 254, 202, 238, 256, 203, 239, 258, 230, 241, 260, 234, 242, 237, 245, 247, 167, у решті позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що наявність арештів на об'єкти нерухомості, майнові права, на які були відчужені на користь апелянта, у якості заходів забезпечення позову, не можуть бути підставою для застосування положень статті 228 Цивільного кодексу України, як визнання правочину таким, що порушує публічний порядок. Окрім того, зазначив на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не було встановлено мети укладання такого договору та протиправного волевиявлення сторін на укладення оспорюваного договору, що може бути підставою для застосування положень вищевказаної статті. Водночас, звернув увагу, що відповідно до ухвал господарського суду міста Києва від 08.09.2016 р. у справі № 910/16474/16 та від 06.10.2016 р. у справі № 910/16894/16 накладено арешти на об'єкти нерухомості: квартири, нежитлові приміщення та машиномісця, а не на майнові права на них, а відтак останні, будучи самостійними об'єктами цивільного обороту були вільними від заборони щодо володіння, користування та розпорядження ними. Заборона, щодо здійснення будь-яких реєстрацій нерухомого майна існувала лише для державних реєстраторів, а не для власника майнових прав чи будь-яких інших осіб. Окрім цього, ухвала про накладення арешту у справі № 910/16894/16 була скасована ухвалою господарського суду міста Києва від 21.06.2018 р. Також, скаржник вказав на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не звернув уваги на те, що 07.09.2006 р. між публічним акціонерним товариством "МІК "Інтерінвестсервіс" та публічним акціонерним товариством "Банк Форум" укладено договір іпотеки, предметом якого були майнові права на об'єкти нерухомості, що розташовані за адресою м. Київ, вул. О. Туманяна, 15-А, однак рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/16894/16 такий договір визнаний недійсним і скасовано державну реєстрацію права власності у судовому порядку.

Щодо перевищення повноважень представника позивача на укладення правочину відповідач зазначав, що на запит адвоката листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 10213/33/3/103 від 05.11.2018 р. повідомлено про відсутність в матеріалах реєстраційної справи статуту позивача в редакції від 2001 року та відомостей про реєстрацію цього статуту, тому повноваження ОСОБА_7 при укладенні правочину були визначені статутом у редакції від 05.03.1996 року, а не у редакції 2001 року, як про це помилково зазначав позивач. Водночас судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин положення статті 241 Цивільного кодексу України, оскільки укладення додаткової угоди № 1, акту приймання-передачі та договорів доручення від 07.03.2018 р., від 19.03.2018 р., від 23.03.2018 р., від 03.04.2018 р. є схваленням оспорюваного правочину, що в даному випадку унеможливлює визнання його недійсним з підстав перевищення повноважень представника при його укладенні. Окрім цього, відсутність згоди Державного комітету телебачення та радіомовлення України для укладення правочину не може бути наслідком визнання оспорюваного правочину недійсним, адже отримання положення про Держкомтелерадіо, яким регулюються відносини на підприємствах, установах та організаціях, що належить до його управління, не входить до сфери впливу відповідача, а відтак не може мати для останнього будь-яких негативних наслідків.

На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки визнаючи недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р. прийнято рішення, щодо прав та обов'язків власників квартир та нежитлового приміщення - товариства з обмеженою відповідальністю "Бартіон", ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які не були залучені до участі в якості третіх осіб при розгляді даної справи.

Вважаючи ухвалу господарського суду міста Києва від 29.08.2018 р. неправомірною в частині залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору на стороні позивача - Національне антикорупційне бюро України, апелянт просив апеляційний господарський суд скасувати її в цій частині.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 12.02.2019 р.

08.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від третьої особи-2 надійшли пояснення по справі.

15.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від третьої особи-1 відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

17.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

01.02.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відзив позивача, на письмові пояснення третьої особи-2, на відзив третьої особи-1

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 р. оголошено перерву до 21.02.2019 р.

19.02.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від третьої особи-2 надійшли додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні 21.02.2019 р. представники відповідача просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати частково оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, а у решті позову відмовити.

Представники позивача та третіх осіб просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм" є державним підприємством, діє у сфері телебачення та підпорядковується Державному комітету телебачення і радіомовлення України (Держкомтелерадіо).

12.06.2017 р. між Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лодокс" (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 (договір) (а.с. 15-19 том 1), за умовами якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкт нерухомості (квартири, нежитлові приміщення та паркомісця) у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

У відповідності до пункту 2.2 договору сторони домовились, що об'єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об'єкт капітального будівництва, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Ованеса Туманяна 15-А, з наступними характеристиками:

- квартири № 1, площею 125,1, кількістю кімнат 3; № 3, площею 56,6, кількістю кімнат 1; № 25, площею 126,3, кількістю кімнат 3; № 29, площею 126,3, кількістю кімнат 3; № 65, площею 125,4 кількістю кімнат 3; № 138, площею 58,5, кількістю кімнат 1; № 162, площею 83,9, кількістю кімнат 2; № 172, площею 124,5, кількістю кімнат 3; № 235, площею 85,4, кількістю кімнат 2; № 237, площею 125, кількістю кімнат 3; № 249, площею 127,7, кількістю кімнат 3; № 281, площею 129,4, кількістю кімнат 3; № 291, площею 57,9, кількістю кімнат 1; № 299, площею 58,3, кількістю кімнат 1; № 308, площею 107,3, кількістю кімнат 2; № 323, площею 123,9, кількістю кімнат 3; № 324, площею 142, кількістю кімнат 4; № 332, площею 143,4, кількістю кімнат 4; № 359, площею 125,5, кількістю кімнат 3; № 380, площею 142,7, кількістю кімнат 4; № 396, площею 142,7, кількістю кімнат 4; № 419, площею 121,1, кількістю кімнат 3; № 427, площею 122,3, кількістю кімнат 3; № 527, площею 123, кількістю кімнат 3;

- нежитлові приміщення №№ 643, 644, 645, 649, 651, 652, 653;

- парко місця №№ 133, 134, 131, 132, 157, 220, 136, 204, 138, 158, 210, 240, 205, 139, 165, 222, 248, 201, 166, 223, 254, 202, 238, 256, 203, 239, 258, 230, 241, 260, 234, 242, 237, 245, 247, 167.

Пунктами 3.1-3.4 договору визначено, що майнові права на об'єкт нерухомості закріпляються за покупцем у момент підписання даного договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі. Після отримання продавцем на об'єкт капітального будівництва дозвільних документів, необхідних для реєстрації права власності, підписавши акт прийому-передачі об'єкта нерухомості, продавець зобов'язаний здійснювати всі дії необхідні для реєстрації права власності на об'єкт будівництва за покупцем. Об'єкт нерухомості передається продавцем покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об'єкта нерухомості. Оплата вартості майнових прав повинна бути здійснена протягом 12 місяців з моменту реєстрації права власності на об'єкт нерухомості за покупцем.

За умовами пунктів 4.1, 4.2 договору загальна вартість квартири при вказаній площі становить: 13 500 000,00 грн., що на момент здійснення оплати є достатнім для придбання. Обов'язок покупця по здійсненню розрахунків за купівлю майнових прав по цьому договору вважається виконаним в день зарахування суми, визначеною у пункті 4.1 договору, на поточний рахунок продавця.

Договір підписано продавцем - директором ОСОБА_7, покупцем - директором ОСОБА_12, та скріплено печатками товариств.

19.12.2017 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору (додаткова угода № 1) (а.с. 20-21 том 1), за умовами якої викладено пункти 4.1 та 3.4 договору в новій редакції, а саме: загальна вартість квартири при вказаній площі становить 14 500 000,00 грн., що на момент здійснення оплати є достатнім для придбання (п. 4.1). Сторони погоджуються, що оплата вартості майнових прав повинна бути здійснена частинами, а саме: грошова сума у розмірі 500 000,00 грн. протягом 15 днів з моменту реєстрації права власності на об'єкт нерухомості за покупцем; грошова сума у розмірі 14 000 000,00 грн. у строк до 29.03.2018 р. (п. 3.4).

19.12.2017 р. на виконання умов договору продавець передав, а покупець прийняв майнові права на об'єкт нерухомості, що підтверджується актом приймання-передачі № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р. (а.с. 22-23 том 1).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що договір купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р. та додаткова угода № 1 від 19.12.2017 р. є недійсними, оскільки під час укладення позивачем допущені помилки, які полягали у продажі відповідачу об'єктів нерухомості, що перебувають під арештом та забороною, щодо них ведуться судові спори; з боку позивача оспорюваний договір підписано керівником позивача з перевищенням повноважень; майнові права, які позивач продав відповідачу не належали на праві власності позивачу; оспорюваний договір порушує публічний порядок (з урахуванням заяв про зміну підстав позову).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачем доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а саме: оспорюваний договір був спрямований на незаконне заволодіння майном державного підприємства, так як договір купівлі-продажу укладено при наявності арештів відповідних об'єктів нерухомості, що свідчить про порушення договором купівлі-продажу публічного порядку; при укладанні договору купівлі-продажу позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, не врахувавши, що об'єкти нерухомості, майнові права на які відступалися за оспорюваним договором, перебували під арештом; щодо майнових прав, які відступалися за оспорюваним договором, наявний судовий спір; майнові права, які відступалися за оспорюваним договором, були обтяжені іпотекою; на момент укладання договору майнових прав на об'єкти нерухомості, передбачені оскаржуваним договором купівлі-продажу, вже не існувало. Окрім цього, позивачем вчинено значне господарське зобов'язання без погодження з Державним комітетом телебачення та радіомовлення України, а отже при укладанні оспорюваного договору керівником позивача перевищено свої повноваження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За приписами частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормами статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Як видно з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на час укладання оспорюваної угоди купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12 червня 2017 року, ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2016 р. по справі № 910/16474/16 (а.с. 24-31 том 1) частково задоволено заяву Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" та вжито запобіжні заходи шляхом накладення арештів на об'єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Ованеса Туманяна, буд. 15-А, а саме:

- квартири №№ 3, 1, 25, 29, 65, 138, 172, 162, 235, 237, 291, 299, 308, 249, 281, 323, 359, 324, 332, 380, 396, 419, 427, 527, 69;

- нежитлові приміщення №№ 643, 644, 645, 651, 652, 653;

- машиномісця (гаражі) у підземному паркінгу №№ 134, 131, 132, 157, 220, 136, 204, 138, 158, 210, 240, 205, 139, 165, 222, 201, 166, 223, 254, 202, 256, 203, 239, 258, 230, 241, 260, 234, 242, 237, 167.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2016 р. по справі № 910/16894/16 (а.с. 32-37 том 1) частково задоволено заяву Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм": вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арештів на об'єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Ованеса Туманяна, буд. 15-А, та заборонено органам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо:

- квартир №№ 3, 1, 25, 29, 65, 138, 172, 162, 235, 237, 299, 308, 249, 281, 323, 359, 324, 332, 380, 396, 419, 427, 527;

- нежитлови приміщень №№ 643, 644, 645, 649, 651, 652, 653;

- машиномісць (гаражів) у підземному паркінгу №№ 134, 131, 132, 157, 220, 136, 204, 138, 158, 210, 240, 205, 139, 165, 222, 201, 166, 223, 254, 202, 256, 203, 239, 258, 167.

Станом на час укладення оспорюваного договору вказані ухвали були чинними, а подальше скасування судом вжитих запобіжних заходів (ухвала господарського суду міста Києва від 21.06.2018 р. у справі № 910/16894/16; а.с. 199-202 том 2) не має правових наслідків для вирішення даного спору про недійсність договору, оскільки судом встановлюються обставини на момент укладення такого договору.

Отже, зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що у разі наявності накладеного судовим рішенням арешту на майно, про який відомо особі, остання обмежена у здійсненні права розпорядження цим майном.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи позивачу було відомо про наявність арештів, накладених на об'єкти нерухомого майна, майнові права на які є предметом спірного договору № 28/1-13 від 12.06.2017 р., оскільки арешти накладені на підставі його заяв у судових справах №№ 910/16474/16, 910/16894/16, що свідчить про свідоме порушення позивачем заходів забезпечення позову вжитих на підставі ухвал при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав № 28/1 -13 від 12 червня 2017 року.

Також, пунктом 5.5.1 договору купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р. сторони погодили, що продавець гарантує, що на момент укладання цього договору вказані об'єкти нерухомості, які є предметом договору, не перебувають під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, в іпотеці та у податковій заставі не перебувають, відносно них не укладено будь-яких договорів з відчуження чи, щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вони не використовується. Треті особи не мають прав на об'єкти нерухомості.

Проте, на час укладення спірного договору, в провадженні апеляційного суду Дніпропетровської області перебувала справа № 202/5056/16-ц (рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16.08.2016 р. та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 р. по справі №202/5056/16-ц; а.с. 38-56 том 1), предметом спору по якій, зокрема, є: звернення стягнення на предмети іпотеки, а саме: квартири № 3, 1, 25, 29, 65, 172, 162, 235, 237, 299, 308, 249, 281, 323, 359, 324, 332, 380, 396, 419, 427, 527, 69; нежитлові приміщення № 643, 644, 645, 649, 651, 652, 653; машиномісця (гаражі) у підземному паркінгу № 134, 131, 132, 157, 220, 136, 204, 138, 158, 210, 240, 205, 139, 165, 222, 201, 166, 223, 254, 202, 256, 203, 239, 258, 230, 241, 260, 234, 242, 237, 167) шляхом визнання права власності на них за товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Еверест".

Отже, при укладанні договору, в порушення вимог п.5.5.1 оспорюваного договору позивач не повідомив покупця про те, що наявний судовий спір щодо майна, яке є предметом договору.

Посилання апелянта на те, що судовий спір ініційований позивачем у 2016 році направлений на усунення недоліків, пов'язаних із користування і розпорядженням майновими правами, тому такі обставини є підтвердженням волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору, свого підтвердження не знайшли, оскільки на момент укладення спірного договору дозвільні документи, необхідні для оформлення права власності на об'єкт нерухомості були наявні у продавця, що свідчить про відсутність підстав для визначення вказаної у договорі відкладальної умови для реєстрації права власності на об'єкт будівництва за покупцем.

Статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Верховний Суд України в постанові від 30.01.2013 р. по справі №6-168цс12 зробив висновок, що майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без врахування того, яким суб'єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб'єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.

Як вбачається з матеріалів справи, будівництво будинку за адресою м. Київ, вул. Ованеса Туманяна, 15-А завершено та будинок 23.04.2012 р. здано в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом серією КВ №0 від 23.04.2012 р. (а.с. 188 том 2), а у вересні 2016 року права власності на всі об'єкти нерухомого майна, вказані в оскаржуваному договорі, зареєстровані за: товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Еверест", товариством з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Трейд" та товариством з обмеженою відповідальністю "Рітейл Сервіс ЛТД", що підтверджується постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2018 р. по справі № 826/14436/16 (а.с. 161-169 том 2).

В свою чергу згідно з приписами ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частин 1, 2 статті 656 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Враховуючи, що у вересні 2016 року права власності на всі об'єкти нерухомого майна, вказані в оскаржуваному договорі, зареєстровані за товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Еверест", товариством з обмеженою відповідальністю "Девелопмент Трейд" та товариством з обмеженою відповідальністю "Рітейл Сервіс ЛТД", то 12.06.2017 р. позивач не міг продати майнові права на вказані об'єкти нерухомості, адже станом на 12.06.2017 р. таких прав вже не існувало (внаслідок чого майнові права не перебували у розпорядженні позивача, як власника).

Стосовно укладення оспорюваного договору керівником позивача з перевищенням повноважень, слід зазначити наступне.

Договір купівлі-продажу майнових прав №28/1-13 від 12.06.2017 р. з боку позивача підписано ОСОБА_7, який на той момент перебував на посаді директора товариства.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Приписами частин 1, 2 статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, для вчинення правочину орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності, і зобов'язана не перевищувати своїх повноважень.

Разом з тим, засновником та єдиним учасником позивача є Державний комітет телебачення і радіомовлення України, що згідно з положенням про Державний комітет телебачення і радіомовлення України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 341 від 13.08.2014 р., є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами статті 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Позивач у відповідності вказаних положень є державним унітарним підприємством.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 73-2 Господарського кодексу України значним господарським зобов'язанням державного унітарного підприємства визнається господарське зобов'язання, що вчиняється державним унітарним підприємством, якщо ринкова вартість майна, робіт, послуг, що є його предметом, становить 10 і більше відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності. Значне господарське зобов'язання підлягає погодженню наглядовою радою державного унітарного підприємства або, у випадках, передбачених законом, органом, до сфери управління якого відноситься державне унітарне підприємство, в порядку, передбаченому цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 73-2 Господарського кодексу України рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов'язання, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності, приймається наглядовою радою (у разі її утворення) або органом, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство.

Частиною 3 статті 73-2 Господарського кодексу України визначено, що рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов'язання, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом, становить більше 25 відсотків вартості активів державного унітарного підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності, приймається органом, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство.

За умовами частини 5 статті 73-5 Господарського кодексу України значне господарське зобов'язання, вчинене з порушенням порядку, передбаченого частинами першою - четвертою цієї статті, може бути визнане судом недійсним за позовом державного унітарного підприємства або органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство.

Балансова вартість активів позивача за даними останньої річної звітності перед укладенням оскаржуваного договору становила 53 936 000,00 грн., що підтверджується звітом про фінансовий стан на 31.12.2016 р. (а.с. 223 том 1). Разом з цим, вартість майнових прав за спірним договором становила 14 500 000,00 грн., що перевищує 25% вартості активів Української студії телевізійних фільмів "Укртелефільм" за даними річної фінансової звітності за 2016 р.

Таким чином, керівником позивача було вчинено значне господарське зобов'язання, без погодження з Державним комітетом телебачення та радіомовлення України, а тому при укладанні оспорюваного договору керівником позивача було перевищено свої повноваження.

Відсутність згоди на укладення договору купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р. з боку органу, до сфери управління якого належить позивач підтверджується поясненнями Державного комітету телебачення та радіомовлення України (а.с. 171-175 том 4), який зазначав, що наданий відповідачем лист № 2734/29/12 від 26.08.2016 р. (а.с. 115 том 4) про те, що керівник підприємства позивача вправі вчиняти правочини, щодо розпорядження майновими правами без додаткового узгодження, не належить Держкомтелерадіо, оскільки не зареєстрований у електронній системі та не був погоджений головою Держкомтелерадіо ОСОБА_13, а поставлений підпис підроблений, у зв'язку з чим третьою особою-1 01.10.2018 р. подано заяву до Головного управління національної поліції в місті Києві про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і відкриття кримінального провадження за фактами підроблення документів.

Окрім цього, під час розгляду даної справи колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до пояснень третьої особи Національного антикорупційного бюро у кримінальному провадженні № 0000098 від 12.02.2018 р. повідомлено про підозру: ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 - ч. 2 ст. 364, ч.ч. 1,4 ст. 358, ч. 3 ст. 209 Кримінального кодексу України; ОСОБА_12 (підписант за оспорюваним правочином від імені відповідача) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 209 Кримінального кодексу України; ОСОБА_14 (колишній генеральний директор позивача) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Відносно доводів представника відповідача про те, що оскільки після укладання оспорюваного договору між його сторонами були укладені додаткові угоди щодо погашення заборгованості за комунальні платежі, що є діями, які направлені на наступне схвалення оспорюваного договору, колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними, так як вчинення будь-яких дій з боку позивача направлених на виконання спірного правочину не може свідчити про його наступне схвалення, з огляду на те, що договори, які укладаються державними підприємствами можуть бути укладеними виключно після отримання згоди органу управління у відповідності до положень статті 73-2 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Таким чином, факт виконання договору не може впливати на можливість визнання договору недійсним за умови наявності відповідних правових підстав.

Згідно з пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 Цивільного кодексу України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Аналізуючи зазначене та враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р. спрямований на незаконне заволодіння майном державного підприємства, а дії позивача з укладення договору при наявності арештів відповідних об'єктів нерухомості, які є предметом договору, не відповідають нормам статті 228 Цивільного кодексу України, що спростовує твердження апелянта про неможливість застосування положень цієї статті.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, а також додаткових угод, змін та доповнень до нього, з моменту укладання, як похідних вимог, тож позовні вимоги як обґрунтовані підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправомірно не залучено до розгляду справи, в якості третіх осіб власників нерухомого майна, оскільки наслідком визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним є повернення набутих в результаті укладення договору майнових прав, а отже відчуження об'єктів нерухомого майна в результаті реєстрації права власності на них за відповідачем не є предметом розгляду даної справи і оскаржуваним рішенням не порушуються права третіх осіб на відповідні об'єкти.

Щодо оскарження апелянтом ухвали господарського суду міста Києва від 29.08.2018 р. в частині залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Національне антикорупційне бюро України, колегія суддів зазначає на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

У частині 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України наведено вичерпний перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Положеннями статті 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Згідно з статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законом України № 475/97 від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, які в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Так, пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 р. зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим законом ставиться в залежність від положень процесуального закону, що у даному випадку передбачено Господарським процесуальним кодексом України.

Оскаржувана ухвала господарського суду міста Києва від 29.08.2018 р. у справі № 910/2692/18 в частині залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Національне антикорупційне бюро України не передбачена в переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, що наведений у ч. 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України, відтак, така ухвала не може бути переглянута в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

З огляду на те, що апелянтом також оскаржено рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2018 р. у даній справі, колегія суддів розглядає доводи скаржника стосовно неправомірності прийнятої судом першої інстанції ухвали про залучення третьої особи, як заперечення на судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо, зокрема апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

Поряд з тим, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 р. помилково відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 29.08.2018 р. в частині залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Національне антикорупційне бюро України.

З метою дотримання норм законодавства України, зокрема, положень статті 255 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, як помилково відкритого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 р.

Заперечення апелянта проти залучення Національного антикорупційного бюро України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, колегією суддів відхиляються, оскільки Національним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098 від 12.02.2018 р. за частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України (а.с. 87 том 4).

Враховуючи наведене, у зв'язку зі здійсненням Національним антикорупційним бюро України досудового розслідування та встановленням обставин вчинення кримінальних правопорушень пов'язаних з укладанням оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав № 28/1-13 від 12.06.2017 р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залучення його в якості третьої особи в даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. у справі № 910/2411/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 29.08.2018 р. у справі № 910/2692/18 в частині залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Національне антикорупційне бюро України.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лодокс" на рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2018 р. у справі № 910/2692/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2018 р. у справі № 910/2692/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 910/2692/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.03.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко