ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2337/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: В.В. Бєляновського, К.В. Богатиря,

секретар судового засідання І.В. Іванов,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 року (суддя Степанова Л.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 18.01.2019 року)

у справі № 916/2337/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача ОСОБА_2 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго

про стягнення 399 094 грн. 40 коп.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго, в якій просило суд стягнути з ОСОБА_2 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України борг у загальній сумі 399 094 грн. 40 коп., у тому числі пеня у сумі 346 011 грн. 90 коп., 3 % річних у сумі 26 098 грн. 75 коп., інфляційні втрати у сумі 26983 грн. 75 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач здійснював оплату за переданий газ несвоєчасно, чим порушив п. 6.1 укладеного між сторонами договору постачання природного газу від 15.12.2015 року №3070/16-БО-23.

12.11.2018 року Комунальне підприємство Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго звернулось до Господарського суду Одеської області з клопотанням про зменшення пені на 90 %.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 року у справі №916/2337/18 (суддя Степанова Л.В.) у позові відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем погашено заборгованість за отриманий природний газ 09.09.2016 року, тобто до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача правових підстав для нарахування відповідачу пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 року у справі № 916/2337/18 повністю та ухвалити нове рішення по справі, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначено, що оскільки матеріали справи №916/2337/18 не містять доказів включення ОСОБА_2 підприємства Комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, то застосування ч. 3 ст.7 Закону є неправомірним. Отже, місцевим господарським судом неправомірно застосовано ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

04.03.2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго, в якому відповідач просить суд залишити в силі рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 року у справі №916/2337/18, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві вказано, що предметом спору є стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на основну заборгованість за спожитий природний газ впродовж січня-березня 2016 року згідно з договором постачання природного газу від 15.12.2015 року №3070/16-БО-23, яка була в повному обсязі сплачена відповідачем у вересні 2016 року. Тобто, як на момент подачі позову, так і на момент набрання чинності Законом № 1730, борг відсутній, а нараховані на цю заборгованість пеня, 3% річних та інфляційні втрати підлягають списанню, отже, відсутні підстави для їх стягнення. Посилання ж позивача на помилковість висновків суду з причини необхідності включення відповідача до Реєстру для проведення дій щодо списання заборгованості - є безпідставними.

Так, аналіз норм Закону України № 1730 свідчить про те, що предметом врегулювання заборгованості підприємств, що включені до Реєстру, є виключно заборгованість, передбачена статтею 1 Закону № 1730, до складу якої жодним чином не включені суми неустойки (штраф, пеня), інфляційних нарахувань та відсотки річних, які є предметом даного спору, оскільки вони нараховані на заборгованість, що оплачена до набрання чинності Законом № 1730.

На думку відповідача, аналіз положень ч. 3 ст. 7 Закону № 1730, дає підстави стверджувати, що ч. 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії, а отже, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Таку ж позицію висловило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України в листі від 13.03.2017 року № 8/10-578-17, який міститься в матеріалах справи.

Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

До відзиву було додано клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції, яке ухвалою від 14.03.2019 року було задоволено.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав свої доводи з мотивів, що викладені письмово. Позивач не скористався своїм правом на участь у судових засіданнях, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду, які надсилались сторонам завчасно за належними адресами, явка сторін не визнавалась обовязковою.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Постачальник) і ОСОБА_2 підприємством Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (Споживач) було укладено договір постачання природного газу від 15.12.2015 року № 3070/16-БО-23, за умовами якого Постачальник зобовязався передати у власність Споживача у 2016 році природний газ, а Споживач зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

У п. 2.1 договору вказано, що Постачальник передає Споживачу з 01 січня 2016 року по 31 березня 2016 року (включно) газ обсягом до 1620,00 тис.куб.м.

Пунктом 3.4 договору визначено, що приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами, відповідно до цін, умов і порядку зарахування коштів, визначених у п.5.2 цього договору або у відповідних додаткових угодах (п. 5.1 даного договору. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок Постачальника. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У розділі 12 договору визначено, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 року до 31.03.2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

До договору постачання природного газу від 15.12.2015 року № 3070/16-БО-23 сторонами було укладено ряд додаткових угод, якими змінювалась ціна газу.

За приписами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

В силу приписів ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 8 434 564 грн. 39 коп., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі газу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом всього періоду оплачував поставлений природний газ несвоєчасно, остаточно сплачено заборгованість за природний газ за договором було 09.09.2016 року, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені, нарахованих за прострочку виконання умов договору.

03.11.2016 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016 року.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

За змістом ст. 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються згідно переліку, визначеному Законом. Порядок ведення та користування реєстром затверджується Кабінетом Міністрів України.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, згідно статті 3 Закону від 03.10.2016 року № 1730-VIII.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону від 03.10.2016 року № 1730-VIII реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону від 03.10.2016 року № 1730-VIII.

З матеріалів справи вбачається, що основна заборгованість за поставлений природний газ за договором постачання природного газу від 15.12.2015 року № 3070/16-БО-23 власними коштами була погашена відповідачем 09.09.2016 року, тобто до набрання чинності цим Законом.

Приписами ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" врегульоване питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Згідно з ч. 3 ст. 7 цього Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Зі змісту даної норми слідує, що єдиною умовою для списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є набрання чинності даним Законом.

Таким чином, із правового аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що частина 3 статті 7 Закону "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Отже, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до ОСОБА_2 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго, м.Ізмаїл Одеської області про стягнення пені у сумі 346 011 грн. 90 коп., 3 % річних у сумі 26 098 грн. 75 коп., інфляційні втрати у сумі 26983 грн. 75 коп. не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на те, що відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, який повинен сформувати Кабінет Міністрів України, тому списання заборгованості нібито є неправомірним, є безпідставними з огляду на вищевикладене.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 904/2961/18, від 20.12.2018 року у справі № 904/1619/18, від 26.02.2019 року у справі 904/2960/18.

Враховуючи наведене, колегія суду доходить висновку, що стягнення з відповідача санкцій, передбачених договором та нормами Цивільного кодексу України, після набрання чинності зазначеним Законом, до моменту створення Реєстру та надання боржнику можливості реалізувати свої права, щодо включення його до Реєстру та проведення відповідної процедури списання заборгованості, не є правомірним, адже позбавлятиме боржника законодавчих гарантій, встановлених цим Законом і позивач не довів суду апеляційної інстанції наявність у нього правових підстав для нарахування відповідачу заходів відповідальності при умові відсутності суми основного боргу в звязку з невиконанням ним імперативної норми Закону в частині списання нарахованих сум.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що немає підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними висновками суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи, в межах свої повноважень, судові рішення у даній справі, апеляційним господарським судом не встановлено будь-яких порушень балансу прийняття доводів сторін.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 року у справі №916/2337/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 року у справі №916/2337/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.03.2019 року.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя К.В. Богатир