ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа№ 910/15336/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Пономаренко А. Є;

від відповідача: Олексієнко М. Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019

у справі № 910/15336/18 (суддя - Гумега О. В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України"

до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 66 559,80 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Надра України" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 66 559,80 грн., з яких: 10956,52 грн. 3% річних, 55603,28 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г, яке набрало законної сили 03.03.2015, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь позивача 146920,62 грн. основного боргу, 4407,62 грн. втрат від інфляції, 688,31 грн. 3% річних, 6424,26 грн. пені, а також 3168,90 грн. витрат по сплаті судового збору, а всього - 161609,71 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі № 910/15336/18 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" 52641 грн. 98 коп. інфляційних втрат, 10373 грн. 00 коп. 3% річних та 1668 грн. 16 коп. судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині нарахування матеріальних втрат на інфляційну складову боргу у сумі 4407,62 грн. та 3% річних у сумі 688,31 грн., що були стягнуті рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г.

Крім того, необґрунтованим є нарахування позивачем матеріальних втрат на суму судового збору, покладеного вказаним рішенням суду у справі № 910/1274/15-г на відповідача в розмірі 3168,90 грн., оскільки судовий збір не виник з порушеного зобов'язання (з невиконання умов договору про проведення моніторінгу та наукового супроводження надрокористування № 7/2966-Р-102М/13 від 19.12.2013) та не був складовою частиною основної заборгованості за договором, а є лише збором за подання відповідного позову до суду згідно із Законом України "Про судовий збір".

Таким чином, суд першої інстанції вважає, що правомірно заявленими вимогами є матеріальні втрати на суму основного боргу у розмірі 146920,62 грн., стягнутого рішенням господарського суду від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/15336/18 від 04.01.2019 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що моментом виконання рішення є стягнення грошових кошів з рахунку боржника, а не надходження коштів на рахунок стягувача.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/15336/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 у справі 910/15336/18, призначено справу до розгляду на 13.03.2019.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

19.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" (виконавець) та Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (замовник) було укладено договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2966-Р-102М/13, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується виконати для замовника, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Старосамбірському родовищі (п.1.1 Договору).

У зв'язку із порушенням Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" умов указаного договору, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г, з ПАТ "Укрнафта" на користь ПАТ "НАК "Надра України" було стягнуто 146920,62 грн. - основного боргу, 688,31 грн. - 3 % річних, 4407,62 грн. - інфляційних втрат, 6424,26 грн. - пені та 3168,90 грн. витрат по сплаті судового збору. Вказане рішення набрало законної сили 03.03.2015.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вищевказаним рішенням були встановлені обставини невиконання відповідачем умов договору № 7/2966-Р-102М/13 від 19.12.2013 та визначено обов'язок замовника (відповідача) сплатити позивачу вартість наданих послуг.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 03.03.2015 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва був виданий наказ № 910/1274/15-г, який стягувач (позивач) пред'явив до виконання Шевченківському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії постанови Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 05.04.2018 у виконавчому провадженні №46913817, вжитими державним виконавцем заходами рішення у справі №910/1274/15-г виконано фактично в повному обсязі. Проте, вказані кошти надійшли на рахунок ПАТ "НАК "Надра України" тільки 23.03.2018, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 23.03.2018, наявною у матеріалах справи.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г було виконано публічним акціонерним товариством "Укрнафта" лише 23.03.2018 року.

Оскільки відповідач у період з 14.11.2015 по 22.03.2018 користувався присудженими на користь ПАТ "НАК "Надра України" грошовими коштами в сумі 155185,45 грн., то позивач вважає, що ПАТ "Укрнафта" має відшкодувати йому інфляційну складову боргу у сумі 55603,28 грн. та 3 % річних у сумі 10956,52 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Внаслідок укладення договору про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2966-Р-102М/13 від 19.12.2013 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт за вказаними договорами виконувались неналежним чином, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовними заявами про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" грошових коштів.

Як вже раніше зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 по справі № 910/1274/15-г було встановлено наявну заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказаним рішенням суду, які набрали законної сили, було встановлено факт виконання позивачем робіт за договором про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування від 19.12.2013 року, факт настання строку оплати за вказаними договорами та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з виписки особового рахунку Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" за 23.03.2018 року, на рахунок позивача надійшли наступні грошові кошти:

у розмірі 161 609,71 грн. із зазначенням призначення платежу: "пер.боргу стягнутого з ВАТ "Укрнафта", на користь ПАТ НАК "Надра України", згідно ВП№46913817/12".

Доводи апелянта - відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішень суду є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби, що на думку скаржника, відбулось ще 07.11.2017 року, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" №2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Отже, з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішень суду є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ "Укрнафта" на рахунок виконавчої служби, є необґрунтованими, оскільки таким моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Стосовно посилань відповідача на те, що саме 07.11.2017 року відповідачем було перераховано на рахунок виконавчої служби заборгованість, присуджену до стягнення судовим рішенням у справі №910/1273/15-г, то такі посилання не підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України. Так, жодні платіжні доручення, які б підтверджували обставини перерахування відповідачем заборгованості, присудженої до стягнення судовим рішенням у справі №910/1274/15-г, у вказану ним дату - фактично до матеріалів справи не додані.

В свою чергу, як було встановлено судом першої інстанції, позивачем було надано виписку по рахунку позивача за 23.03.2018 року, з якої вбачається, що грошові кошти, присуджені до стягнення судовим рішенням у справі №910/1274/15-г, у розмірі 161 609,71 грн. (ВП 46913817) надійшли на рахунок позивача у вказану дату.

Відтак, датою виконання судового рішення у справі № 910/1274/15-г є саме 23.03.2018.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 26.04.2017 р.

Таким чином, норма статті 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів погоджується із частковим задоволенням судом першої інстанції вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних, у зв'язку з невірним розрахунком позивача.

При здійсненні нарахування 3% річних та інфляційних позивачем до складу основної суми заборгованості, стягнутої рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г, було включено 3% річних, інфляційні втрати та судовий збір, й на вказану суму було здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних, що є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства України, оскільки 3% річних, інфляційні не є основним боргом відповідача, на який відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні.

Так, 3% річних та інфляційні не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, обов'язок сплатити суму інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, доводи апелянта - позивача у справі про обґрунтованість здійснення нарахування 3% річних та інфляційних на суми 3% річних, інфляційних втрат, стягнутих за рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/1274/15-г є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, з огляду на зазначене вище.

Крім того, судовий збір також не є заборгованістю, оскільки включається до складу судових витрат.

Таким чином, нарахування 3% річних та інфляційних слід здійснювати лише на суму основної заборгованості відповідача.

Таким чином, за вірним перерахунком суду першої інстанції з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 10373,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 52641,98 грн. за період з 14.11.2015 по 22.03.2018.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

За вірним перерахунком суду першої інстанції з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 10373,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 52641,98 грн. за період з 14.11.2015 по 22.03.2018.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 року у справі № 910/15336/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 року у справі № 910/15336/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.01.2019 року у справі № 910/15336/18 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/15336/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 18.03.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко