РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.03.2019Справа № 910/17469/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Маресто Україна»
доМіністерства оборони України
пророзірвання договору та стягнення 39 500,50 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Момотюк А.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Маресто Україна» (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про розірвання договору та стягнення 39 500,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для розірвання договору про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) №286/2/18/76 від 17.08.2018 у зв'язку з істотною зміною обставин, а також повернення депозитного (забезпечувального) внеску у розмірі 39 500,50 грн., сплаченого позивачем на користь відповідача на виконання умов такого договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.01.2019.

18.01.2019 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на відсутність підстав для розірвання спірного договору, а також вказував, що сума забезпечення має залишитись у Міністерства оборони України у зв'язку з тим, що позивачем умови спірного договору не були виконані взагалі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.03.2019.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, 11.03.2019 до канцелярії суду подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні 18.03.2019 судом ухвалено рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом тендерного комітету Міністерства оборони України №75/270/7 від 10.07.2018 переможцем відкритих торгів щодо закупівлі частин універсальних машин (42950000-0) (Машина посудомийна на 500-700 тар/год. купольного типу) визначено Товариство.

17.08.2018 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством (постачальник) був укладений договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) №286/2/18/76 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується у 2018 році поставити Міністерству оборони України частини універсальних машин (42950000-0) (Машина посудомийна на 500-700 тар/год. купольного типу), а саме посудомийна машина купольного типу Oztiryakiler OBM 1080 MPDRу комплекті: фільтр для води DVA 16/LT - 1 шт., кран/душ для попереднього миття CANCAN MT02 - 1 шт., стіл з мийкою для попереднього очищення посуду - 1 шт. (товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки.

Пунктом 1.2 Договору сторони передбачили, що ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, викладеною в такому пункті: строк постачання - до 15.07.2018 включно; загальна вартість з ПДВ - 790 010,00 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства, але не пізніше ніж за п'ять робочих днів до дня закінчення поточного бюджетного року.

З метою забезпечення виконання позивачем зобов'язань за Договором, ним на рахунок Міністерства оборони України було внесено забезпечувальний платіж у розмірі 5% вартості Договору на суму 39 500,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2314 від 15.08.2018.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для розірвання Договору.

Зокрема, позивач вказує, що у зв'язку з істотною зміною обставин, виконання позивачем зобов'язання з поставки товару у визначений строк стало неможливим.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Пунктом 1.2 Договору сторони передбачили, в тому числі, строк постачання - до 15.07.2018 включно. Вказаний строк поставки товару повністю відповідає умовам тендерної документації та гарантійного листа позивача №36/5-18 від 17.05.2018.

Позивач вказує, що у зв'язку з затягуванням процедури закупівлі внаслідок проведення процедури кваліфікації переможця та процедури оскарження відкритих торгів, виконання Товариством обов'язку з поставки товару в строк до 15.07.2018 включно стало неможливим.

При цьому, дані обставини, на думку позивача, є істотними та такими, які сторони не передбачали та не могли передбачити станом на момент укладення Договору. На підтвердження викладених обставин позивачем долучено до матеріалів справи висновок Чернігівської регіональної торгово-промислової палати №ЧК-612 від 17.09.2018.

У зв'язку з викладеним, позивач просить суд розірвати Договір на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Суд відзначає, що при розгляді спорів щодо зміни або розірвання договорів у зв'язку із істотною зміною обставин, що передбачено статтею 652 Цивільного кодексу України, позивачу необхідно довести наступне:

1. При зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини, як істотні.

2. Обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, у чому саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

3. Одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у частині 2 статті 652 ЦК, у розрізі конкретної ситуації, акцентуючи, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

4. Враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (частина 4 статті 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох таких умов: 1) розірвання договору повинно суперечити суспільним інтересам або 2) може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що продовження строку (терміну) виконання зобов'язань (поставки товару, виконання робіт, надання послуг) можливе у випадку істотної зміни обставин, які впливають на можливість викоання своїх обов'язків за договором у разі, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір, або уклали його на інших умовах. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, він може бути змінений або розірваний за згодою сторін.

В той же час, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених в частині 2 статті 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами Договір може бути розірваний за рішенням суду.

Більш того, станом на момент укладення Договору позивач достовірно знав про те, що ним не будуть виконані зобов'язання з поставки товару у строк, погоджений тендерною документацією та пунктом 1.2 Договору, оскільки сам договір був підписаний уповноваженими представниками сторін вже після настання такого строку (17.08.2018).

При цьому, позивачем вказаний договір підписано без зауважень, що згідно приписів ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України свідчить про погодження ним всіх його умов, в тому числі, і строку виконання зобов'язання з поставки товару.

Тобто, підписуючи 17.08.2018 Договір, у пункті 1.2 якого вказано строк поставки до 15.07.2018 (включно), позивач мав оцінити можливість вчасного виконання договору, ризики та негативні наслідки для себе та контрагента по договору, у зв'язку з невиконанням зобов'язань в строк.

Спеціальними нормами, які закріплено у частині 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, продовження строку дії договору та виконання зобов'язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об'єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі.

Отже, наведеною нормою передбачено можливість внесення змін до умов договору про закупівлю в частині, зокрема, строку виконання зобов'язання щодо передання товару, проте така зміна умов можлива до моменту виконання зобов'язань сторонами.

Як підтверджується матеріалами справи, листом №119.1/8-18 від 17.08.2018 позивач звернувся до відповідача з проханням перенести строки поставки товарів на строк до 31.10.2018.

Також листом №95/11-18 від 23.11.2018 позивач повторно звернувся до відповідача з пропозицією внести зміни до Договору в частині строку поставки товару, а саме пропонував встановити строк протягом 5 днів з дати укладання додаткової угоди до Договору, проект якої був доданий до вказаного листа.

Згідно з ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Суд враховує, що згідно з положеннями статті 188 Господарського кодексу України неодержання стороною у встановлений строк відповіді на пропозицію про зміну (розірвання) договору від другої сторони не має наслідком автоматичну зміну (розірвання) відповідного договору, а лише передбачає право передати спір на вирішення суду.

Таким чином, не отримавши від відповідача відповіді на листи про зміну умов Договору в частині строку поставки товару, позивач не був позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до суду, чого зроблено не було.

Тобто, позивач не використав надані йому чинним законодавством України можливості захисту свого порушеного права в частині внесення змін до Договору, проте 26.12.2018 звернувся до суду із даним позовом про розірвання Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення. Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

За змістом п. 11.1 Договору зміни та доповнення до договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які підписуються сторонами цього договору та додаються до тексту як невід'ємні його частини.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту продовження дії Договору шляхом укладення між сторонами відповідних додаткових угод, а відтак дія Договору закінчилася 31.12.2018, і станом на момент розгляду даної справи по суті такий договір є припинений у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З огляду на викладені вище обставини, суд вважає, що заявлені позовні вимоги Товариства про розірвання Договору задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача повернути кошти у розмірі 39 500,50 грн., сплачені позивачем в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 статті 570 Цивільного кодексу України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Пунктом 11.3 Договору передбачено, що постачальник забезпечив виконання своїх зобов'язань за цим договором у розмірі 5% вартості договору (платіжне доручення від 15.08.2018 №2314) в сумі 39 500,50 грн.

Матеріалами справи підтверджується перерахування позивачем на користь відповідача завдатку у розмірі 39 500,50 грн.

Пунктом 11.4 Договору визначено, що підставою для повернення забезпечення виконання договору є виконання постачальником всіх умов договору у повному обсязі стосовно асортименту, якості, кількості та строків і виключно за цінами згідно положень цього договору.

За змістом ч. 1 ст. 571 Цивільного кодексу України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Відповідно до п. 11.5 Договору замовник не повертає забезпечення виконання договору у разі, якщо постачальник не виконав умови договору стосовно якості, кількості та строків.

Суд відзначає, що за змістом ст. 570 Цивільного кодексу України завдаток виконує три основні функції: доказову, платіжну та забезпечувальну. Зокрема платіжна функція завдатку завжди виражається в тому, що він є складовою частиною платежу по договору, в той час як забезпечувальна функція завдатку як раз і полягає в тому, що у разі невиконання забезпеченого завдатком зобов'язання боржником, завдаток залишається у кредитора.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором, а позивачем не доведено, що таке невиконання сталося не з його вини.

Враховуючи приписи частини першої статті 571 Цивільного кодексу України, до позивача, як постачальника за Договором, з вини якого зобов'язання з поставки товару було порушено, мають бути застосовані загальні наслідки у формі втрати ним завдатку.

З огляду на викладене суд вважає, що підстави для повернення на користь позивача суми завдатку у розмірі 39 500,50 грн., сплаченого на користь відповідача згідно платіжного доручення №2314 від 15.08.2018, відсутні.

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Товариства у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Маресто Україна» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.03.2019.

Суддя В.П. Босий