ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа№ 910/11337/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Смірнової Л.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника відповідача згідно з протоколом судового засідання від 11.03.2019

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Стройкранінвест»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 (повне рішення складене 12.12.2018)

у справі № 910/11337/18 (суддя - Пінчук В.І.)

за позовом Приватного підприємства «Стройкранінвест»

до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»

про визнання недійсним договору кредитної лінії № 122 від 15.11.2016

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У серпні 2018 року Приватне підприємство «Стройкранінвест» (далі - ПП «Стройкранінвест») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») про визнання недійсним договору кредитної лінії № 122 від 15.11.2016

Позовні вимоги про визнання недійсним договору кредитної лінії обґрунтовано тим, що при укладенні договору кредитної лінії відповідач повідомив, що за умови повного погашення ПП «Стройкранінвест», в якості фінансового поручителя простроченої заборгованості по поверненню простроченого кредиту та нарахованих відсотків за договором про надання кредиту у формі овердрафту № 086 від 29.07.2015, що укладений з ПП «БФ «Консоль», ПАТ «ДІАМАНТБАНК» не буде проводити дій по задоволенню своїх вимог за договором про надання кредиту у формі овердрафту №086 від 29.07.2015, що укладений з ПП «БФ «Консоль» в частині погашення пені та штрафних санкцій, нарахованих за договором про надання кредиту у формі овердрафту №086 від 29.07.2015 за рахунок майна/фінансових порук позичальника, майнового та фінансового поручителів.

ПП «Стройкранінвест» розраховувало на те, що після погашення заборгованості за ПП «БФ «Консоль» воно отримає право вимагати отримання коштів як з ПП «БФ «Консоль», так і зі всіх поручителів за договором, і таким чином зможе компенсувати кошти. Натомість, жодного поручителя не існує взагалі, а відповідач фактично перевів борг на ПП «Стройкранінвест» без забезпечення зобов'язань.

Крім того, як стверджує позивач, в момент підписання договору кредитної лінії між сторонами він був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Також спірний договір підписаний з боку відповідача особою, яка не мала належних повноважень, а саме, - заступником голови правління ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 23.05.2016, реєстраційний номер 591. Договір кредитної лінії підписаний між сторонами 15.11.2016.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, при підписанні спірного договору, його сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, які повинні виконуватися сторонами, а саме: передбачили мету ( п. 1.4. кредитного договору), суму і строк кредиту (п. 1.1. кредитного договору), умови і порядок його видачі та погашення (п. 1.3, 3.1, 3.2.1 кредитного договору), види забезпечення зобов'язань позичальника (п.2.1 кредитного договору), відсоткові ставки (п. 1.2 кредитного договору), порядок плати за кредит (п. 7.5 кредитного договору), обов'язки (п. 3 кредитного договору), права (п. 4 кредитного договору) і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (п. 5 кредитного договору).

Також суду зазначив, що довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 23.05.2016 на ім'я ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору була чинна та в порядку ст. 249 Цивільного кодексу не скасовувалась.

Щодо недійсності правочину, суд вказав, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

14.01.2019 ПП «Стройкранінвест» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «Стройкранінвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018. Справу призначено до розгляду на 11.03.2019.

В судове засідання 11.03.2019 з'явився представник відповідача. Представник скаржника в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення скерованого на адресу скаржника 01.03.2019.

У судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ПП «Стройкранінвест» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог. Так, скаржник стверджує, що суд першої інстанції мав постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, у зв'язку з неявкою позивача, а не ухвалювати оскаржуване рішення.

Також, скаржник зазначає, що за рахунок кредитних коштів позивачем не проводилося фінансування поточної діяльності, натомість банком було погашено заборгованість ПП БФ «КОНСОЛЬ» перед ПАТ «ДІАМАНТБАНК». Відповідач, скориставшись тяжкими обставинами, які склалися для позивача, застосовуючи умисне введення в оману відповідача щодо обставин, які мають істотне значення, змусив укласти кредитний договір на вкрай невигідних для ПП «Стройкранінвест» умовах.

Крім того, скаржник зазначає, що відповідач не виконує взяте на себе зобов'язання щодо нездійснення дій по задоволенню своїх вимог за договором про надання кредиту у формі овердрафту №086 від 29.07.2015, укладеного з ПП «БФ «Консоль» в частині погашення пені та штрафних санкцій, нарахованих за договором про надання кредиту у формі овердрафту №086 від 29.07.2015 за рахунок майна/фінансових порук позичальника, майнового та фінансового поручителів.

Скаржник зазначає, що відповідач, вчинивши дії з введення в оману ПП «Стройкранінвест», користуючись тяжкими обставинами, які існували у підприємства, включаючи можливість банкрутства, фактично не залишив можливості змінювати умови договору, а відтак, у разі відсутності тяжкої обставини, правочин не було б вчинено.

Також скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало в тому, що суд не розглянув клопотання про призначення експертизи.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

26.02.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ПАТ «Діамантбанк» заперечує проти вимог апеляційної скарги.

Відповідач зазначає, що якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. 207, 640 Цивільного кодексу України та уклали договір кредитної лінії, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватися, що свідчить як про реалізацію сторонами свободи договору, так і недопущення порушень умов цього договору.

За результатами проведеної перевірки правочинів вчинених (укладених) ПАТ «ДІАМАНТБАНК» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку договір кредитної лінії № 122 від 15.11.2016 та/або додаткові угоди до нього нікчемними не визнавались.

Посилання скаржника на те, що кредитні кошти надавались виключно з метою погашення ПП «Стройкранінвест» заборгованості за договором про надання кредиту не відповідає дійсності та умовам оскаржуваного правочину з огляду на положення п. 1.4. кредитного договору, згідно з яким ціль кредитування - фінансування поточної діяльності.

Стосовно клопотання про експертизу відповідач зазначає, що у даному випадку нормативне та документальне виконання банком оформлення кредиту по договору кредитної лінії № 122 від I5.11.2016 відноситься до питань права.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції встановив, що 15.11.2016 ПП «Стройкранінвест» (позичальником) та ПАТ «Діамантбанк» (кредитодавець) був укладений договір кредитної лінії № 122 (далі - договір кредиту).

Відповідно до п. 1.1. договору кредиту кредитодавець з 15.11.2016 по 14.11.2017 включно відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 11 420 000, 00 грн.

Кредитні кошти надаються позичальнику в межах викритої згідно цього договору кредитної лінії зі сплатою позичальником процентів за користування кредитом у poзмipi: 26 % річних (п. 1.2. договору кредиту).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди №1 від 15.11.2016 кредитодавець надає позичальнику транш кредитних коштів у розмірі 11 420 000, 00 гривень в межах кредитної лінії, передбаченої кредитним договором.

Згідно з п. 1.4. договору кредиту ціллю кредитування є фінансування поточної діяльності.

Позивач зазначає, що отримав вказані кошти та в подальшому перерахував їх в рахунок виконання зобов'язання. Тобто факт отримання грошових коштів скаржник не заперечує.

Положення п. 1.5. договору кредиту сторони погодили сплату комісій.

Розділом 2 договору кредиту сторони визначили умови забезпечення кредиту. Обов'язки, права, відповідальність сторін визначено розділами 3, 4, 5 договору кредиту.

Договір кредиту зі сторони банку підписано заступником голови правління - ОСОБА_2, зі сторони позичальника - директором ОСОБА_4.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Між учасниками справи склалися договірні правовідносини, а саме з договору кредиту. Предметом спору є правомірність укладеного договору кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення ст. 6, 627 Цивільного кодексу України відображають принцип свободи договору, згідно з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/18719/17.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції вірно встановив, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

За приписами ч. 4, 7 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Цивільний кодекс України не містить переліку істотних умов кредитного договору. Певний перелік умов наведений у ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було узгоджено умови оспорюваного договору, зокрема визначено умови, передбачені ст. 345 Господарського кодексу України.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання скаржника на введення його в оману та використанням скрутного становища позивача, так як умовою договору кредиту (п. 1.4.) сторони визначили, що ціллю кредитування є фінансування поточної діяльності. Посилання ж скаржника на необхідність виконання поруки за ПП БФ «Консоль» є безпідставними, оскільки не є предметом даного розгляду, а згідно зі ст. 42 Господарського кодексу України такі правовідносини є підприємницькою діяльністю позивача, яка здійснюється ним на власний ризик.

Крім того, безпідставним є посилання скаржника на п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину), оскільки метою надання кредиту за договором є фінансування поточної діяльності підприємства (комерційне призначення). Водночас, згідно з п. 1.1. указаних Правил, останні розроблено, з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів. Тобто, наведені Правила не регулюють відносини, що склалися між сторонами.

Також, правомірним є висновок суду першої інстанції про підписання оспорюваного правочину уповноваженими особами з огляду на таке.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 23.052016 на ім'я ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору була чинна та в порядку ст. 249 Цивільного кодексу України не скасовувалась. А тому, враховуючи приписи ст. 248 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції вірно вказав про те, заміна керівника юридичної особи не є підставою для припинення представництва за довіреністю.

Отже, скаржником не наведено підстав, з якими закон пов'язує можливість визнання правочину недійсним, як і не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 73, 76, 77, 79, ч. 1 ст. 269 ГПК України, які б підтверджували факт введення позивача в оману при укладені договору кредиту або наявністю обставин укладення оспорюваного правочину на вкрай не вигідних умовах для заявника. А тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Також не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення наявність клопотання позивача про призначення експертизи з огляду на таке.

Позивач, звертаючись з позовом, заявив клопотання про проведення експертизи.

Водночас, суд першої інстанції не розглянув таке клопотання ні під час вчинення підготовчих дій, ні під час розгляду справи по суті.

За приписами ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Суд апеляційної інстанції приймає в цій частині доводи скаржника про не вчинення процесуальної дії з розгляду клопотання про експертизу з постановлення відповідної ухвали (про задоволення або відмову в задоволенні), оскільки вчинення таких підготовчих дій з розгляду заяв, клопотань учасників провадження є процесуальним обов'язком суду, однак такі дії суду не призвели до прийняття незаконного рішення з огляду на таке.

Нормою ст. 2 ГПК України до основних принципів (засад) господарського судочинства віднесено принцип диспозивтивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 14 ГПК України).

Водночас, причини неможливості самостійно надати висновок експерта, позивачем не зазначено, підстав, які б перешкоджали надати такий висновок не наведено, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду в постановах від 24.01.2018 у справі № 917/50/17, від 24.01.2018 у справі № 907/425/16.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні у матеріалах справи докази є достатніми для встановлення фактів, що стосуються заявлених позовних вимог та входять до предмета доказування у справі. А тому оскаржуване рішення було ухвалено за достатніх та належних доказів, які підтверджують обставини, що входять до предмету доказування у даній справі.

Необґрунтованими також є доводи скаржника про те, що суд першої інстанції мав залишити позов без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з'явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

У даному випадку при вирішенні питання щодо залишення позову без розгляду слід мати на увазі, що застосування п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України можливо лише за наявності таких умов: документи вважаються витребуваними, тільки якщо про це зазначено у відповідному процесуальному документі або, в разі оголошення перерви в судовому засіданні, - в протоколі такого засідання; витребувані документи чи явка представника позивача дійсно необхідні для вирішення спору, тобто за їх відсутності суд позбавлений можливості вирішити спір по суті; позивач без поважних причин не подав документи, витребувані судом при підготовці справи до розгляду чи не направив свого представника в засідання господарського суду без поважних причин.

Таким чином, залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України можливе лише за умови, якщо суд позбавлений можливості вирішити спір по суті з вини позивача, який не подав без поважних причин витребувані ухвалами суду додаткові матеріали, необхідні для вирішення спору, або його представники не з'явилися на виклик у засідання господарського суду і їх нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.10.2018 у справі № 910/16157/14.

Наведених обставин суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не встановив, а тому вірно не залишив позов без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України. Отже, такий довід скаржника є необґрунтованим.

Положення п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди дати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (Справа «Руїз Торія проти Іспанії», рішення від 09.12.1994, п. 29).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову ПП «Стройкранінвест».

Таким чином, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Стройкранінвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/11337/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/11337/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне підприємство «Стройкранінвест».

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2018 у справі №910/11337/18, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019.

5. Матеріали справи № 910/11337/18 повернути до суду першої інстанції

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 19.03.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Л.Г. Смірнова

В.В. Сулім