ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2019 р. Справа№ 910/14084/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Тищенко А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 (повний текст рішення складено 07.12.2018)

у справі №910/14084/18 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар"

до Публічного акціонерного товариства "Укрпошта"

про стягнення боргу, ціна позову 127 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Слобожанський миловар" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" (далі за текстом - відповідач) боргу у сумі 127 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача обліковувався борг перед позивачем за поставлений по Договору поставки №851-13 від 09.02.2016 товар у сумі 1 729 538,68 грн. В подальшому між сторонами було укладено договір про прощення боргу №851-264 від 11.11.2016, умовами якого передбачалася сплата відповідачем боргу у розмірі 1 729 538,68 грн. до 30.11.2016 і за умови належного виконання вказаного зобов'язання позивач звільняв відповідача від обов'язку сплати 127 000,00 грн. боргу за вищевказаним договором поставки. Однак відповідач прострочив сплату заборгованості за договором про прощення боргу №851-264 від 11.11.2016, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що за наявними у відповідача документами заборгованість перед позивачем складає 34 014,19 грн. станом на 10.10.2018 і названа сума боргу не включає повернений відповідачем товар позивачу та інші виплати, здійснені на користь позивача після вказаної дати. Також відповідач наголосив на проведенні збору доказів, які спростовують твердження позивача про наявність у відповідача боргу у сумі 127 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/14084/18 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 127 000,00 грн. боргу та 1 905,00 грн. судового збору.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що відповідач не розрахувався з позивачем за Договором поставки у передбачений договором про прощення боргу строк, а відтак обов'язок відповідача з оплати суми, яка підлягала прощенню, не припинився.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/14084/18 та прийняти нове рішення про відмову у позові.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися під час розгляду справи місцевим господарським судом. Зокрема, відповідач зазначав про наступне:

- у відзиві відповідач звертав увагу суду на необхідність додаткового часу для подання усіх належних доказів та просив суд зобов'язати сторони провести звірку взаєморозрахунків за договором поставки №851-13 від 09.02.2016, але вказана вимога була залишена судом без уваги;

- відповідач просив суд здійснювати розгляд справи у судовому засіданні, але судом було проігноровано цю вимогу відповідача;

- в мотивувальній частині рішення відсутні фактичні обставини, встановлені судом, а також зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені обставини справи.

Позивач у відзиві заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи про те, що відповідач не надав доказів на підтвердження здійснення належної оплати у передбачений договором про прощення боргу строк. Щодо необхідності додаткового часу для надання доказів, то відповідач не вживав жодних заходів по збиранню цих доказів навіть на стадії досудового врегулювання спору після отримання претензії позивача. Твердження відповідача про те, що борг становить 34 014,19 грн. не підтверджена жодним доказом. Позивач наголосив на тому, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у даній справі відсутні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/14084/18 та вирішено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

09.02.2016 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як правонаступником Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" та покупцем, укладено договір поставки №851-13 (далі за текстом - Договір поставки), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2) постачальник зобов'язується поставити покупцю в особі його філіалів (дирекцій) протягом 2016 року у власність засоби для догляду за шкірою, прання білизни та миття посуду (далі за текстом - товар), а покупець в особі своїх філіалів (дирекцій) зобов'язується прийняти товар та оплатити його в порядку та на умовах цього договору. Найменування товару (асортимент, кількість, ціна), що передається постачальником покупцю, зазначено у Специфікації (Додаток №1 до цього договору).

Ціна Договору складає 25 393 001,54 грн., в тому числі ПДВ - 20% - 4 232 166,92 грн. (п.3.1 Договору поставки).

Оплата за поставлений товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника впродовж 30-ти календарних днів з моменту отримання кожної окремої партії товару, на підставі належно оформлених первинних документів (товарно-транспортної накладної та видаткової накладної, зареєстрованої в ЄРПН податкової накладної, наданих філіалам (дирекціям) покупця (п.4.1 Договору поставки).

Відповідно до п.10.1 Договору поставки строк його дії встановлений з моменту підписання сторонами до 31.12.2016, а в частині розрахунку за поставлений товар - до моменту повної оплати за поставлений товар.

За змістом ст. 712 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В ст. ст. 692, 693 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором,- у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

На виконання умов Договору поставки позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 19 004 222,81 грн., з яких він оплатив позивачу лише 17 147 684,13 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи пояснення сторін та банківські виписки з рахунку позивача за листопад 2016 року.

Окрім того, 11.11.2016 між позивачем, як кредитором, та відповідачем, як боржником, укладено договір про прощення боргу №851-264 (далі за текстом - Договір прощення боргу), за умовами якого (п.п.1, 2, 5) сторони констатують, що на момент укладення цього договору кредитор поставив боржнику в рамках Договору поставки товару на суму 19 004 222,81 грн., а боржник сплатив за поставлений товар 17 147 684,13 грн. У зв'язку з наявними наразі фінансовими можливостями боржника, з метою належного виконання боржником зобов'язання перед кредитором за Договором поставки, керуючись положеннями ст. 605 ЦК України, сторони дійшли згоди, що: кредитор зобов'язується звільнити боржника від його обов'язків щодо сплати частини суми боргу в розмірі 127 000,00 грн., у разі належного виконання боржником п.2.2 даного договору; боржник зобов'язується погасити заборгованість, яка залишається у розмірі 1 729 538,68 грн. у термін до 30.11.2016. За умови належного виконання боржником умов цього договору, кредитор не матиме жодних майнових претензій до боржника з приводу заборгованості, що вказана в п.2.2 цього договору, та зобов'язання з погашення решти заборгованості, а саме 127 000,00 грн., вважатиметься припиненим на підставі ст. 605 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, є порушенням зобов'язання (неналежне виконання).

Однак відповідач свої зобов'язання перед позивачем не виконав, доказів належної оплати за Договором поставки у передбачений Договором про прощення боргу строк матеріали справи не містять.

Як уже зазначалося вище, у відзиві на позов та в апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що за наявними у нього документами заборгованість перед позивачем складає 34 014,19 грн. станом на 10.10.2018 і названа сума боргу не включає повернений відповідачем товар позивачу та інші виплати, здійснені на користь позивача після вказаної дати. Однак при цьому відповідач не зазначив, що це за докази, що саме вони засвідчують, ким і коли були складені, а також не надав названі докази до матеріалів справи, хоча за твердженням відповідача вони є у нього в наявності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був сприяти у наданні додаткових доказів, для надання яких відповідачу потрібен був додатковий час, відхиляються судом, оскільки ані у відзиві на позов, ані в апеляційній скарзі не викладено клопотання про надання відповідачу додаткового часу для пред'явлення суду додаткових доказів та не наведено перелік цих доказів із посиланням обставин, які вони будуть підтверджувати.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Відносно посилання відповідача на необхідність проведення звірки взаєморозрахунків між сторонами, то суду не надано доказів, які б свідчили, що відповідач звертався з цього приводу до позивача і останній відмовився від звірки.

Також судом враховано, що позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу претензії вих.№57 від 31.07.2018 про сплату боргу. Тобто ще за три місяці до звернення позивача із даним позовом до суду відповідач був повідомлений про намір позивача у разі незадоволення претензії звернутися з відповідним позовом до суду. Однак претензія позивача була залишена відповідачем без належного реагування.

Отже, посилання відповідача про здійснення ним оплати за одержаний товар у повному обсязі є безпідставними, оскільки докази на підтвердження цього відповідачем не надано.

15.03.2019 на адресу апеляційного господарського суду надійшли пояснення відповідача, до яких ним було додано платіжні доручення за період з 25.10.2016 по 30.11.2016 на підтвердження перерахування позивачеві коштів за укладеним договором, а також Акт звірки розрахунків за період з 01.01.2016 по 17.05.2017, на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем. При цьому відповідач зазначив, що вказані докази зміг отримати вже після прийняття оскаржуваного ним судового рішення.

З цього приводу колегія суддів вважає зазначити про те, що за умовами укладеного договору про прощення боргу №851-264 від 11.11.2016, сторонами засвідчено поставку товару позивачем на суму 19 004 222,81 грн., оплату за товар, що надійшла від відповідача у сумі 17 147 684,13 грн., а також борг відповідача перед позивачем на дату укладення цієї угоди у сумі 1 729 538,68 грн., яка підлягала сплаті у термін до 30.11.2016.

Тобто в даному випадку сторонами були враховані платежі, здійснені відповідачем до 11.11.2016, і виконання зобов'язання відповідача за Договором про прощення боргу може бути підтверджено лише платежами, здійсненими у період з 11.11.2016 по 30.11.2016 включно.

Як наданими відповідачем платіжними дорученнями, про які зазначалося вище, так і наявними у матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача, що були враховані місцевим господарським судом, підтверджено перерахування відповідачем у період з 11.11.2016 по 30.11.2016 грошових коштів в загальній сумі 1 441 560,11 грн., що є меншим від суми боргу у розмірі 1 729 538,68 грн., яку відповідач зобов'язався погасити до 30.11.2016 і за умови вчасного виконання такого зобов'язання позивач відмовлявся від майнових претензій до відповідача щодо решти заборгованості у сумі 127 000,00 грн.

Наданий відповідачем Акт звірки розрахунків за період з 01.01.2016 по 17.05.2017 також не може бути прийнятий як докази виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем з урахуванням договору про прощення боргу №851-264 від 11.11.2016, оскільки від охоплює період, що перевищує граничний строк погашення боргу, визначений сторонами, а саме 30.11.2016.

Згідно з нормами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв'язку з ненастанням обставини своєчасної сплати обумовленої договором про прощення боргу суми боргу, обов'язок відповідача з оплати суми, яка підлягала прощенню, не припинився, а тому з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 622 ЦК України підлягає стягненню 127 000 грн. боргу.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що місцевим господарським судом проігноровано клопотання відповідача, викладене у відзиві на позов, щодо здійснення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін не відповідає матеріалам справи, оскільки останні містять в собі ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 про здійснення розгляду справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін у судовому засідання саме за клопотанням відповідача (т.с.1, а.с.49).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність в мотивувальній частині рішення фактичних обставин, встановлених судом, а також змісту спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені обставини справи, не відповідають дійсності та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення і наявними у справі матеріалами.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов'язані з її поданням покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 у справі №910/14084/18 залишити без змін.

3. Справу №910/14084/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови суду складено 19.03.2019

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

А.І. Тищенко