ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2019м. ДніпроСправа № 904/193/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєва І.В. за участю секретаря судового засідання Батової Р.Р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський машинобудівний завод", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод", Дніпропетровська область, м. Покров

про стягнення 28 412,33 грн.

Представники:

від позивача: Пашніна А.В. ордер серії ДП № 1473/011 від 16.01.2019

від відповідача: Шкуро Ю.А. довіреність №4 від 01.02.2019

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський машинобудівний завод" звернулося до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод" про стягнення 28 412,33 грн., з яких: 5 000,00 грн. основний борг, 21 912,33 грн. - пеня, 1 500,00 грн. - штраф.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу обладнання № 2 від 03.08.2016, в частині поставки товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті, яке відбудеться 15.02.2019.

11.02.2019 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що 03.08.2016 позивач здійснив оплату суми, визначеної договором, а саме 150 000,00 грн., в т.ч. ПДВ. У зв'язку з виникненням непередбачуваних обставин, обладнання у встановлений строк поставлено не було. 26.12.2016 позивач звернувся з листом № 1226-3 щодо повернення грошових коштів. 15.02.2017 кошти були перераховані позивачу. Акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами підписано не було. До позовної заяви позивач долучає не підписаний відповідачем акт звіряння взаємних розрахунків, що на думку відповідача є неналежним та недопустимим доказом. Також відповідач зазначає, що позов подано позивачем поза межами річного строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

11.02.2019 відповідач подав до суду разом з відзивом заяву про застосування строку позовної давності, в якій просить суд застосувати позовну давність в частині нарахування позивачем штрафу та пені та відмовити в позові в цій частині. Також відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін. Однак, відповідно до ухвали суду від 18.01.2019 розгялд справи вже здійснюється з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 15.02.2019 відкладено розгляд справи на 18.03.2019.

15.03.2019 позивач подав відповідь на відзив, в якій, посилаючись на п.5.4 договору, зазначив, що він має право на нарахування штрафних санкцій з моменту початку прострочення виконання зобов'язання до часу звернення до суду. Відповідно має право на нарахування пені до 16.01.2019 -моменту подання позовної заяви. Зауваживши, що позовна давність до вимог про стягнення господарської санкції обчислюється окремо за кожний день прострочення, позивач вказав, що строк нарахування пені відносно спірних правовідносин, враховуючи строк позовної давності, з 16.01.2018р по 16.01.2019р., подав розрахунок пені за наведений період на загальну суму 1727,11грн.

15.03.2019 позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову. Просить стягнути з відповідача 5000,00грн. основної суми боргу і 1727,11грн. пені.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на те, що 18.01.2019 суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, а 15.02.2019 було проведено перше судове засідання - заява позивача про зміну предмету позову подана з порушенням строків, визначених ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 18.03.2019 з'явились представники позивача та відповаідача.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський машинобудівний завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод" (постачальник) було укладено договір купівлі-продажу обладнання № 2 (далі - договір).

На умовах даного договору постачальник зобов'язується поставити покупцю визначене цим договором обладнання, а покупець зобов'язується прийняти вказане обладнання та оплатити його на підставі рахунку-фактури, виставленого постачальником (п. 1.1. договору).

Під обладнанням, що є предметом поставки за цим договором розуміється: зубофрезерний верстат 5330 (№37), 1959 р.в., б/в в робочому стані з усіма комплектуючими частинами (п. 1.2. та 1.2.1. договору).

Постачальник повинен повністю передати обладнання покупцю протягом 7 - х робочих днів з моменту 100% оплати (п. 2.1. договору).

Після отримання обладнання покупцем підписується видаткова накладна (п. 2.2. договору).

Перехід права власності відбувається в момент передачі обладнання покупцю, що оформлюється накладною (п. 2.3. договору).

Поставка здійснюється на умовах "Інкотермс" (в редакції 2010 року) - FCA (франко-перевізник). Продукція доставляється перевізнику покупця. Передача обладнання покупцю відбувається: м. Орджонікідзе, вул. Г. Тикви, 3 А (п. 2.4. договору).

Загальна ціна обладнання становить 150 000,00 грн. (сто п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок в т.ч. ПДВ 25 000,00 грн. 00 коп.) (п. 3.1. договору).

Постачальник зобов'язаний вчасно передати покупцю обладнання у стані, що відповідає умовам договору (п. 4.1. та 4.1.1. договору).

Покупець зобов'язаний оплатити обладнання у розмірах та терміни, які встановлені цим договором (п. 4.2. та 4.2.1. договору).

Постачальник виставив позивачу рахунок № 34 від 03.08.2016 (а.с. 13) на оплату зубофрезерного верстату модель 5330 (№37), 1959 р.в. вартістю 150 000,00 грн.

Позивач на виконання умов договору здійснив повну попередню оплату вартості обладнання, на підтвердження чого надав копію платіжного доручення № 4909 від 03.08.2016 (а.с. 14), відповідно до якого позивач 03.08.2016 сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн. з призначенням платежу: «попередня оплата за зубофрезерний верстат 5330, згідно дог. № 2 від 03.08.2016».

Як вказано вище, відповідно до п. 2.1. договору постачальник повинен повністю передати обладнання покупцю протягом 7 - х робочих днів з моменту 100% оплати.

Таким чином, відповідно до п. 2.1. договору відповідач повинен був передати позивачу товар у строк до 12.08.2016 включно.

Однак, як стверджує позивач, відповідач у встановлений строк обладнання позивачу не передав.

Позивач зазначає, що направив відповідачу лист № 1226-3 від 26.12.2016 (а.с. 15), в якому просив в найкоротший строк повернути грошові кошти за не отриманий товар.

Позивач стверджує, що відповідач повернув сплачену попередню оплату лише частково в сумі 145 000,00 грн., а саме:

- платіжним дорученням № 81 від 15.02.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 16);

- платіжним дорученням № 91 від 22.02.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 17);

- платіжним дорученням № 101 від 24.02.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 18);

- платіжним дорученням № 172 від 30.03.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 19);

- платіжним дорученням № 182 від 05.04.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 20);

- платіжним дорученням № 215 від 12.04.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 21);

- платіжним дорученням № 279 від 11.05.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 22);

- платіжним дорученням № 307 від 17.05.2017 відповідач перерахував позивачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн., з призначенням платежу: «повернення передоплати відповідно до листа № 1226-3 від 26.12.2016» (а.с. 23). Таким чином, неповерненою залишилась передоплата позивача у розмірі 5 000,00 грн.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України).

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Позивач зазначає, що направив відповідачу лист № 1226-3 від 26.12.2016 (а.с. 15), в якому просив в найкоротший строк повернути грошові кошти за не отриманий товар.

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Доказів повернення попередньої плати у розмірі 5 000,00 грн. відповідач не надав. У відзиві зазначив, що у зв'язку з виникненням непередбачуваних обставин обладнання у встановлений строк поставлено не було. 26.12.2016 позивач звернувся з листом № 1226-3 щодо повернення грошових коштів. 15.02.2017 кошти були перераховані позивачу. Акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами підписано не було.

Жодних доказів на підтвердження повернення позивачу спірних 5000,00грн. відповідач не надав. Непідписання сторонами Акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами не підтверджує факт повернення коштів відповідачем позивачу.

У судовому засіданні 18.03.2019 представник відповідача пояснила, що докази сплати 5000,00грн. відсутні, відповідач готовий перерахувати позивачу 5000,00грн.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення 5 000,00 грн. є правомірними та підлягають задоволенню.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 21 912,33 грн. за період з 15.08.2016 по 15.02.2017 та штраф у розмірі 1 500,00 грн.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У разi порушення зобов'язання настають правовi наслiдки, встановленi договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.ч.4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського Кодексу України).

11.02.2019 відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просить суд застосувати позовну давність в частині нарахування позивачем штрафу та пені та відмовити в позові в цій частині.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз.1, 2 п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 1, 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Позивач довідався про порушення свого права 13.08.2016 (перший день прострочення поставки обладнання за договором).

15.03.2019 позивач подав відповідь на відзив, в якій, посилаючись на п.5.4 договору, зазначив, що він має право на нарахування штрафних санкцій з моменту початку прострочення виконання зобов'язання до часу звернення до суду. Відповідно має право на нарахування пені до 16.01.2019 -моменту подання позовної заяви. Зауваживши, що позовна давність до вимог про стягнення господарської санкції обчислюється окремо за кожний день прострочення, позивач вказав, що строк нарахування пені відносно спірних правовідносин, враховуючи строк позовної давності, з 16.01.2018р по 16.01.2019р., подав розрахунок пені за наведений період на загальну суму 1727,11грн.

Заява позивача про зміну предмету позову, зокрема, щодо розміру та періоду нарахування пені, була подана з порушенням строків, визначених ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, тому суд розглядає справу в межах первинно заявлених позовних вимог, а саме: стягнення пені за період з 15.08.2016 по 15.02.2017.

Як вбачається із матеріалів справи позивач з позовом до суду звернувся 16.01.2019, про що свідчить відбиток штемпеля канцелярії господарського суду в правому нижньому куті першої сторінки позовної заяви (а.с. 3).

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 21 912,33 грн. та штрафу у розмірі 1 500,00 грн. заявлені поза межами строку позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 21 912,33 грн. та штрафу у розмірі 1 500,00 грн. задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимог підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. попередньої оплати.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00грн.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, відповідачем долучено до матеріалів справи договір на юридичне супроводження господарської діяльності підприємства № 1603/18 від 16.03.2018, укладений між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Пашнина та партнери», розрахунок суми витрат на правову допомогу, Рахунок-фактуру № СФ-110119 від 11.01.2019, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2053 від 21.09.2009, ордер серії ДП № 1473/011 від 16.01.2019 а також платіжне доручення № 7968 від 14.01.2019 про оплату Адвокатському об'єднанню «Пашнина та партнери» грошових коштів у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно із ч. 4, 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у відзиві зазначив, що гонорар має бути розумним, а у судовому засіданні 18.03.2019 просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу співмірно та пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до положень п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: на позивача - 4 120,00 грн. (82,40 %), на відповідача - 880,00 грн. (17,60 %).

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: на позивача - 1582,90 грн. (82,40 %), на відповідача - 338,10 грн. (17,60 %).

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Січеславський машинобудівний завод" (53300, Дніпропетровська область, м. Покров, вул. Тикви Григорія, буд. 3-А, ідентифікаційний код 39925212) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський машинобудівний завод" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Байкальська, буд. 9 А, ідентифікаційний код 36442278) 5 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 338,10 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 880,00 грн., про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 18.03.2019

Суддя І.В. Мілєва