ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2019 р. Справа№ 910/8786/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Разіної Т.І.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача : не з'явився;

від відповідача: Мельник Ю.В. за ордером від 13.03.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Бест Альтернатива"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 (повне рішення складено 22.11.2018)

у справі №910/8786/18 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Підприємства з іноземним капіталом "Індраяні Оверсіз"

до Дочірнього підприємства "Бест Альтернатива"

про стягнення 364 959,07 грн.,

УСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 позов задоволено частково.

З Дочірнього підприємства "Бест Альтернатива" стягнуто на користь Підприємства з іноземним капіталом "Індраяні Оверсіз" стягнуто 283 216,00 грн. основної заборгованості, 7 794,38 грн. - 3% річних, 27 330,56 грн. інфляційних втрат коштів.

У задоволенні позову в частині стягнення 46618,13 грн пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Дочірнє підприємство "Бест Альтернатива" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки строк дії договору від 01.03.2013, на підставі якого було заявлено позовні вимоги, закінчився 31.12.2015, однак, суд з власної ініціативи змінив підстави позову та дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір у спрощений спосіб; суд не обґрунтував висновку щодо правильності нарахування інфляційних збитків та пені.

Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. Ухвала суду, направлена за адресою державної реєстрації позивача, яка також зазначена ним у позовній заяві, повернута поштою з довідкою "за закінченням встановлено строку зберігання".

Згідно ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, судом вчинено всі необхідні процесуальні дії, направлені на повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 01 березня 2013 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу №01-13/03 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язався поставляти, а покупець - приймати та оплачувати крупи в асортименті (далі - товар) згідно специфікаціям та на умовах договору.

Пунктами 9.1, 9.5 договору передбачено, що він вступає в силу з моменту підписання його уповноваженими представниками обох сторін та дійсний до 31.12.2014. У випадку не виявлення бажання ні одною із сторін припинити дію договору в строк, не менш ніж за один місяць до закінчення дії договору, договір вважається продовженим ще на один рік (п. 9.1, 9.5. договору).

У подальшому, 04 серпня 2017 року, позивач на замовлення відповідача, виставив рахунок-фактуру №0408/002 від 04.08.2017 на загальну суму 363216,00 грн., який згідно зазначеного в ньому підлягав оплаті до 04.08.2017.

Товаром, за вказаним рахунком, є рис довгозернистий пропарений індійський у кількості 2000 кг, та рис білий довгозернистий в'єтнамський у кількості 20000 кг.

Відповідно до видаткової накладної №0408-003 від 04.08.2017 товар був отриманий без зауважень довіреною особою покупця - ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності 12ААЄ №326091 від 04.08.2017.

Однак, за доводами позивача, відповідач не виконав свої зобов'язання з оплати за отриманий товар в повному обсязі.

Так, відповідачем було здійснено лише часткову оплату за отриманий товар в загальній сумі 80 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: від 31.08.2017 на суму 40 000,00 грн., від 14.09.2017 на суму 20 000,00 грн. та від 26.09.2017 на суму 20 000, 00 грн.

03 листопада 2017 року з метою досудового врегулювання спору позивач направив відповідачу претензію з вимогою оплати боргу у розмірі 283216,00грн.

Відповідач у відповіді на претензію посилався на неможливість своєчасно розрахуватися за отриманий товар у зв'язку із поганою платоспроможністю торгових мереж та просив закрити борг взаємозаліком товарами, за цінами вище ринкових.

30 листопада 2017 року позивач направив відповідачу відповідь на лист про розгляд претензії з вимогою якнайшвидшого розрахунку за отриманий товар.

Оскільки відповідач товар у повному обсязі не оплатив, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 283216,00грн. основного боргу, 27 330, 56 грн. інфляційних втрат, 7 794, 38 грн. - три відсотки річних, 46 618,13 грн. пені.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк дії договору купівлі-продажу від 01.03.2013 закінчився, однак, у серпні 2017 року сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки, поставлений по якому товар не був оплачений у повному обсязі, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, 3% річних і інфляційних втрат коштів підлягають до задоволення.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Позивач у позовній заяві, як на підставу виникнення цивільних прав, посилався на договір купівлі-продажу №01-13/03 від 01.03.2013.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначений договір, в силу положень пункту 9.5, припинив свою дію з 31.12.2015, отже, вказаний договір не регулює правовідносини, які склалися між сторонами у 2017 році при поставці товару за видатковою накладною №0408-003 від 04.08.2017.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За нормою ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, відповідно до наведених норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов юридично вірного висновку, що 04.08.2017 між сторонами був укладений письмовий договір поставки шляхом виписки позивачем рахунку-фактури (оферти), де були вказані всі істотні для договору поставки умови: назва товару, кількість, ціна, вартість, строк оплати, та прийняття відповідачем пропозиції (акцепту) шляхом прийняття рахунку-фактури та одержання товару на підставі видаткової накладної.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції самостійно змінив підстави позову, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки підстава позову - це частина позову, що містить вказівку на фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і докази, що підтверджують кожну обставину.

Підставою позову у даній справі є факт поставки позивачем товару та факт прийняття відповідачем товару 04 серпня 2017 року, який позивач підтвердив рахунком-фактурою та видатковою накладною від 04 серпня 2017 року, а також факт невиконання відповідачем обов'язку з повної оплати одержаного товару, на підтвердження якого позивач надав суду копії платіжних документів відповідача про часткову оплату товару.

На правову природу спірних правовідносин вказує і та обставина, що сторони не оспорюють, що вказані факти мали місце у зв'язку з їх підприємницькою діяльністю.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про стягнення боргу за поставлений товар, а також застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов'язань.

Статтею 265 ГК України, яка кореспондується з положеннями ст. 712 ЦК України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві.

Доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, видатковою накладною та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару у серпні 2017 року. Відповідачем не заперечується факт отримання товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому, до правовідносин купівлі-продажу не можуть бути застосовані загальні положення ст. 530 ЦК України, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з таких правовідносин, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме, ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2014 р. у справі №3-121гс14).

Таким чином, підписання відповідачем видаткової накладної без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого позивачем товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує для останнього обов'язок по його оплаті у повному обсязі у порядку ч. 1 ст. 692 ЦК України з моменту прийняття відповідного товару, тобто, з 04 серпня 2017 року.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки відповідач не сплатив позивачу за отриманий товар грошові кошти в сумі 283 216,00 грн., строк сплати яких настав, є вірним висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість і доведеність позовних вимог в частині стягнення основного боргу у сумі, заявленій позивачем.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 46 618,13 грн. пені, нарахованої на борг відповідача відповідно до договору від 01 березня 2013 року, з врахуванням здійснених часткових оплат, але помилився, розповсюджуючи дію припиненого за строком договору на спірні правовідносини.

За таких обставин місцевий господарський суд дійшов юридично правильного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Позивач просив стягнути з відповідача 27330,56 грн. інфляційних втрат коштів та 7794,38 грн. - три відсотки річних, нарахованих з 15.08.2017 по 04.07.2018, з врахуванням здійснених відповідачем платежів. Перевіривши розрахунок, суд визнає його арифметично вірним.

Визначення позивачем в якості початку періоду нарахування процентів річних та застосування індексу (коефіцієнту) інфляції до суми основного боргу дати 15.08.2017, а не 05.08.2017 (наступний день після отримання товару, згідно ст. 692 ЦК України), є його правом і не призвело до збільшення суми нарахувань, а тому вказані вимоги обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

У цій частині доводів заявник апеляційної скарги не спростував правильність розрахунку, зокрема, шляхом надання свого варіанту розрахунку, або іншим чином.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Бест Альтернатива" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року - без змін.

2. Справу №910/8786/18 повернути до Господарського суду Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.03.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Т.І. Разіна

М.Г. Чорногуз