РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.03.2019Справа № 910/735/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

справу № 910/735/19

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Дионисия";
До Товариства з обмеженою відповідальністю "Клок";
Простягнення 202 250,00 грн.
без повідомлення учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дионисия" звернулося до суду з позовом, яким просить зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Клок" повернути 202 250,00 грн. помилково перерахованих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав роботи і послуги, які були оплачені позивачем за договором про надання послуг від 09.02.2018 № 25.

На підтвердження заявленого позову суду було подано договір про надання послуг від 09.02.2018 № 25, специфікацію до договору, платіжні доручення про оплату послуг.

У попередньому розрахунку судових витрат позивачем вказано 3 033,75 грн. судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2019 відкрито провадження у справі № 910/735/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у зв'язку з малозначністю в порядку п. 1 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 247, ч .1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив.

28.01.2019 до суду надійшла заява від позивача, в якій він просить об'єднати в одне провадження справу № 910/1386/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дионисия" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Клок" про розірвання договору та справу № 910/735/19.

В установлений строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву з додатками, відповідно до якого позовні вимоги заперечуються повністю, з огляду на те, що обумовлені договором послуги позивачу надавалися, грошові кошти в сумі 202 250,00 грн. є не такими, що перераховані безпідставно або ж помилково, а позивачем передчасно заявлено позовні вимоги. У своєму відзиві відповідач ставить питання про розподіл судових витрат, до яких відносить 14 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

27.02.2019 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні для надання пояснень та доказів, у разі необхідності та на вимогу суду.

Також, 27.02.2019 судом було отримано заяву позивача від 25.02.2019 про об'єднання справ № 910/735/19 і 910/13816/18 в одне провадження.

Відповідь на відзив позивач в установлений за ухвалою від 25.01.2019 строк не подав (оскільки відзив відповідача позивач отримав 21.02.2019, що підтверджується відомостями ПАТ "Укрпошта", то з урахуванням десятиденного строк для подання відповіді на відзив та строку поштового перебігу (5 днів), відповідь на відзив мала надійти до суду не пізніше 11.03.2019).

Щодо заяв позивача про об'єднання справи в одне провадження суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об'єднати в одне провадження декілька справ за позовами:

1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача;

2) одного й того самого позивача до різних відповідачів;

3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

За приписами ч. 3 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України об'єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.

Звертаючись до суду з заявою про об'єднання справ в одне провадження із заявами від 28.01.2019 та 25.02.2019, позивач не повідомив суд у порядку якого провадження відбувається розгляд справи № 910/13816/18, на якій стадії знаходиться провадження у ній, не надав примірників процесуальних документів у справі № 910/13816/18 для вивчення судом, а також копії позовної заяви для з'ясування питання того, чи дійсно ці дві справи є пов'язаними між собою, стосуються тих самих правовідносин і сумісний розгляд позовних вимог у цих справах сприятиме більш ефективному вирішенню спорів за двома позовами.

Зважаючи на викладене, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про об'єднання справ з урахуванням того, що спір у справі № 910/735/19 розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а також і тому, що позивач не подав суду фактичних даних, які б дозволили встановити наявність достатніх процесуальних передумов для об'єднання справ № 910/13816/18. № 910/735/19 в одне провадження.

Щодо заяви позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, суд зазначає, що ця заява мотивована бажанням позивача надати пояснення і у разі відповідної вимоги суду - докази, які не були ним попередньо направлені.

Суд не вбачає достатніх підстав для задоволення такої заяви, адже заявлений позов відповідно до положень ст. 252 Господарського процесуального кодексу України може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, предмет і підстави позову не видаються складними в розумінні як загальних положень про зобов'язання, так і норм чинного законодавства про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Також, суд зауважує, що позивач, як особа, котра звертається до суду для захисту своїх порушених прав, у силу приписів ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зобов'язаний подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Чинне процесуальне законодавство ґрунтується на принципі змагальності, а тому відповідно до ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (крім випадків, до яких заявлений спір не належить), у зв'язку з чим при вирішенні спору у справі № 910/735/19 суд не ініціюватиме питання витребування доказів.

Зважаючи на викладене, заява позивача про розгляд справи з повідомленням/викликом сторін судом залишається без задоволення.

Повно і всебічно з'ясувавши обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, дослідивши наявні докази, суд

ВСТАНОВИВ:

09.02.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Клок" в якості виконавця та Товариство з обмеженою відповідальністю "Дионисия" в якості замовника уклали договір про надання послуг № 25, за яким виконавець зобов'язався за завданням замовника надавати останньому послуги з організації просування продукції/послуг замовника на ринку України згідно з переліком та обсягом, наведеним в додатку № 1 до договору, а замовник зобов'язався приймати та оплачувати надані виконавцем послуги на умовах цього договору.

Строк дії договору сторони погодили у п. 9.1, де вказується, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками та діє протягом одного календарного року, а саме - до 19.02.2018, а в частині здійснення взаєморозрахунків - до їх повного виконання. У випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку договору жодна із сторін не повідомить іншу про намір припинити його дію, договір вважається продовженим на кожний наступний аналогічний період.

З огляду на наявність між сторонами спору щодо добросовісності та належності дій кожної зі сторін при виконання вказаного договору, суд виходить з того, що у тексті п. 9.1 допущено описку і річний строк дії договору вимірюється до 19.02.2019, а не 19.02.2018, як надруковано у примірнику, що приєднаний до позовної заяви.

Порядок оплати та вартість послуг сторони погодили у розділі 3 договору, де зазначено, що ціна послуг включає відшкодування витрат виконавця та плату за надані послуги та зазначається у додатку № 1 до договору. Оплата коштів здійснюється шляхом безготівкового перерахування в гривнях на рахунок виконавця. Умови оплати послуг наведені у розділі 11 цього договору.

Відповідно до п. 4.1, п. 4.2 договору надання послуг здійснюється відповідно до переліку, умов та вимог, наведених у додатку № 1 до договору. Конкретні умови щодо строків, спрямованості матеріалів, кольорової гами та інші деталі визначаються сторонами шляхом проведення робочих зустрічей та обміну електронними листами.

В якості додатку № 1 до договору про надання послуг від 09.02.2018 № 25 сторони оформили специфікацію послуг, яка визначає їх найменування, терміни надання і строки виконання. Згідно з п. 3 специфікації ціна одного місяця надання виконавцем послуг за цим додатком складає 140 921,00 грн.

У копії додатку № 1 до договору, який подав позивач, зокрема, у п. 6 специфікації зазначається, що оплата кожного місяця надання виконавцем послуг здійснюється не пізніше (пропуск) числа звітного місяця. При цьому. Оплата за перший місяць надання виконавцем послуг здійснюється протягом п'яти календарних днів з моменту підписання сторонами договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору, який надав відповідач, такий строк становить п'ять днів і замість пропуску міститься рукописний напис "п'ятого".

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує, що відповідач протягом шести місяців порушує взяті на себе зобов'язання, тоді як з моменту укладення договору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Клок" було перераховано чотири платежі: за лютий 2018 - 140 921,00 грн., за березень 2018 - 136 047,00 грн. на підставі акту надання послуг, а за квітень 2018 року 135 000,00 грн. та 67 250,00 грн. за травень 2018 року перераховано безпідставно.

До позовної заяви приєднано два платіжні документи: платіжне доручення від 26.04.2018 № 230 про перерахування відповідачу 135 000,00 грн. з призначенням платежу "оплата рекламних послуг згідно рахунку № СФ-00000007 від 19.04.2018" та платіжне доручення від 23.05.2018 № 277 про перерахування відповідачу 67 250,00 грн. з призначенням платежу "оплата рекламних послуг згідно рахунку № СФ-0000010 від 21.05.2018".

Як вказує позивач, кошти в сумі 202 250,00 грн. були перераховані безпідставно, оскільки відповідач не надав акт виконаних робіт і документи, що підтверджують надання будь-яких послуг в межах умов договору, послуги не надавав, а тому збереження вказаної суми є безпідставним. Посилаючись на ст.ст. 1212 та 1215 Цивільного кодексу України, позивач просить зобов'язати відповідача повернути помилково перераховані кошти в розмірі 202 250,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує повністю, стверджує, що надавав послуги належним чином та у повному обсязі, позивач заперечень чи зауважень не надавав. Також відповідач вважає, що позивач передчасно звернувся до суду з цим позовом, оскільки не звертався у досудовому порядку з вимогами про повернення безпідставно/помилково перерахованих коштів відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

У ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З аналізу правовідносин, які склалися між сторонами, слідує, що між ними мало місце укладення договору про надання послуг, правовідносини за яким підпадають під регулювання як загальних положень законодавства про зобов'язання, так і спеціальних норм про договір про надання послуг.

У ст. 193 Господарського кодексу України закріплено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Спір у справі виник оскільки між сторонами відсутнє порозуміння щодо належності дій кожної із них щодо порядку виконання договору, адже позивач як замовник послуг стверджує, що послуги не були надані, а відповідач навпаки - що послуги надавалися належним чином та в повному обсязі.

При цьому, позивач вказує, що перерахував кошти відповідачу в рамках умов договору, проте завчасно, тобто як попередню плату, для уникнення у подальшому сплати штрафних санкцій за несвоєчасну оплату, оскільки відповідач зазначав про необхідність оплати послуг субпідрядників.

Проаналізувавши доводи сторін, вивчивши наявні у справі матеріали і докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову і порядку ст.ст. 1212 та 1215 Цивільного кодексу України відповідно до обраного позивачем способу захисту, оскільки законодавчі норми, які позивач просить застосувати суд, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, у ст. 1212 Цивільного кодекс України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті положення цієї глави (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

У ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

З аналізу ст. 1212 Цивільного кодекс України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- наявне набуття або збереження майна (особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- набуття або збереження майна - за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою);

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Спірні правовідносини сторін не передбачали описаних умов. Більше того, кошти, які позивач просить зобов'язати повернути йому, були сплачені з посиланням на відповідний рахунок.

Норми про повернення безпідставно одержаного майна застосовуються лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

У спорі, що розглядається, зобов'язання відповідача надати послуги, а позивача прийняти і оплатити їх, так само як і обов'язок постачальника повернути перераховані кошти, мають договірний характер, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому, слід зауважити, що позивач не позбавлений можливості отримати захист своїх порушених прав у передбачений законодавством порядку, зокрема, шляхом заявлення позову про стягнення суми плати за послуги, які фактично надані не були. Тобто, суд, відомляючи у заявленому позові, не позбавляє позивача доступу до правосуддя та права на справедливий судовий розгляд.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд не вбачає потреби у з'ясуванні порядку дотримання сторонами договірної дисципліни, що може слугувати предметом дослідження в іншому спорі компетентним судом, оскільки у цій справі позовні вимоги відхиляються у зв'язку з невірно обраним способом захисту.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги судом відхиляються, а судові витрати зі сплати судового покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Питання про покладення на позивача судових витрат, понесених відповідачем суд не вирішує по суті, оскільки на момент винесення рішення у справі, її матеріали справи не містять необхідного розрахунку і підтверджуючих документів.

Керуючись ст.ст. 166, 178, 73-80, 236-241, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко