ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2019 р. Справа №914/91/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання - Кишенюк Н.

за участю представників:

від позивача: не з»явився;

від відповідача: не з»явився;

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Купича Андрія Зеновійовича, б/н від 10.05.2018 (вх.№ ЗАГС 01-05/1430/18 від 11.05.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2018 (головуючий суддя Кітаєва С.Б., повний текст рішення складено 02.04.2018, м.Львів)

у справі № 914/91/18

за позовом ПАТ "Про Кредит Банк" , м. Київ

до відповідача Фізичної особи - підприємця Купича Андрія Зеновійовича, м. Львів

про стягнення кредитної заборгованості в сумі 334 548,76 грн.

В С Т А Н О В И В:

На розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк", м.Київ до відповідача Фізичної особи - підприємця Купича Андрія Зіновійовича, м.Львів про стягнення кредитної заборгованості в сумі 334 548,76грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.03.2018 у справі № 914/91/18 (суддя Кітаєва С.Б.) позов задоволено частково; стягнено з Фізичної особи - підприємця Купича Андрія Зіновійовича на користь ПАТ «ПроКредит Банк» 276 966,18грн. капіталу за кредитом, 5 308,80грн. процентів, 1 992,75 грн. процентів за неправомірне користування кредитом, 36 544,89 грн. пені, 5 018,23 грн. судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 1 628,88 грн. капіталу, 1 257,66 грн. процентів за неправомірне користування кредитом, 10 849,61 грн. процентів, 10 539,58 грн. відсотків за користування коштами несанкціонованої заборгованості закрито.

ФОП Купичом А.З. подано апеляційну скаргу б/н від 10.05.2018, в якій просить змінити оскаржуване рішення, а саме зменшити розмір стягнутої з скаржника на користь ПАТ "ПроКредит банк" пені з 36 544, 89 грн. до 5 000,00 грн., а також врахувати проведені оплати останнього на користь позивача по заборгованості за період березень - травень 2018 на загальну суму 28 905, 94грн. та стягнути з ФОП Купича А.З. 260 362,79 грн. заборгованості по капіталу, закрити провадження щодо стягнення з відповідача процентів, процентів за неправомірне користування кредитом та пені, як таких, що погашені в ході судового розгляду даної справи, посилаючись на те, що у 2017 році скаржник досяг домовленості із представником позивача щодо фіксації суми заборгованості в розмірі 11 тис. дол. США та часткового погашення такої щомісячними платежами по 400 дол. США або у гривневому еквіваленті. На виконання цієї домовленості, як зазначає скаржник, за період з січня до травня 2018 року ним сплачено на користь позивача 1 600дол. США.

Скаржник зазначає, що позивачем повідомлено суд тільки про два перших платежі - від 25.01.2018 та 09.02.2018, а про третій платіж від 07.03.2018 на суму 400дол. США, що еквівалентно 10 539,58грн. позивач суд не повідомив. Окрім того, у квітні та травні 2018 скаржником також сплачено на користь позивача 700 дол. США, що еквівалентно 18 366,36грн.

З огляду на викладене, скаржник вважає, що від присудженої на користь позивача заборгованості слід відняти сплачену за період з березня по травень 2018 року суму 28 905,94грн.

Також, на думку скаржника, стягнена на користь позивача сума пені - 36 544,89грн. перевищує 10% від суми заборгованості за капіталом. Окрім того, скаржник вважає, що доданий до позовної заяви розрахунок пені охоплює період: 3 роки 7 місяців та 23 дні, отже строк нарахування пені перевищує визначений ст.258 ЦК України термін позовної давності на 2 роки 7 місяців та 20 днів.

ПАТ "Про Кредит Банк" подано відзив на апеляційну скаргу в якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно встановлено здійснені відповідачем після подання позовної заяви платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості, а саме: 25 січня 2018 року у розмірі еквівалентному 2 886,54грн. та 09 лютого 2018 року у розмірі еквівалентному 10 849,61грн. Позивач не заперечує здійснені відповідачем сплати 17.04.2018 у розмірі 300дол. США і 07.05.2018 у розмірі 400 дол.США та зазначає, що такі проплати були здійснені після ухвалення судом оспорюваного рішення.

Окрім того, заявою від 21.03.2018 позивач підтверджує, що 07.03.2018 відповідач сплатив на користь позивача 400 дол. США, що відповідно до курсу НБУ на дату сплати становило 10 539,58грн., які зараховано позивачем в рахунок погашення відсотків за користування коштами несанкціонованої заборгованості за договором CRD_LE-74611-1 про відкриття карткового рахунку та обслуговування корпоративних банківських платіжних карток від 20.02.2009, оскільки відповідач крім заборгованості за кредитними договорами, має перед позивачем також заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку.

Також, позивач заперечує щодо зменшення розміру пені, оскільки відповідач допустив тривале прострочення виконання грошових зобов»язань за кредитними договорами та ухиляється від їх належного виконання.

Окрім того, позивач зазначає, що строк позовної давності збільшено кредитним договором і застосовувати до відносин сторін річний строк позовної давності немає правових підстав.

Позивачем в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечено, подано заяву про розгляд справи без участі представника у зв»язку із технічною неможливістю бути присутнім у судовому засіданні.

Скаржником подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із зайнятістю уповноваженого представника в іншому судовому засіданні, а також зважаючи на те, що скаржник - ФОП Купич А.З. знаходиться за межами Львівської області.

Судова колегія відмовила у задоволенні зазначеного клопотання з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції судовою колегією неодноразово відкладався розгляд справи (23.10.2018, 21.11.2018, 22.01.2019, 11.02.2019), в тому числі з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок сторін для мирного вирішення спору, поза межами процесуального строку, визначеного ст.273 ГПК України.

З огляду на викладене, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, судова колегія дійшла висновку про необхідність здійснення перевірки рішення суду в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які належним чином повідомлялись про час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2013 між ПАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та Фізичною особою - підприємцем Купичем Андрієм Зіновійовичем (позичальник) укладено Рамкову угоду №FW304.837 (далі - Рамкова угода), відповідно до якої кредитор на підставі Рамкової угоди зобов'язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами (пункт 2.1 угоди).

Згідно пункту 7.8 Рамкової угоди сторони погодилися, що належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень договорів є письмова довідка кредитора.

У відповідності до пункту 9.2.2 Рамкової угоди щоразу у день настання строків погашення грошових зобов'язань забезпечувати належне їх погашення, здійснювати перевірку проведення погашення та його належності. У випадках настання обставин, що перешкоджають погашенню грошових зобов»язань позичальних зобов»язаний невідкладно вживати належних та достатніх заходів для усунення цих обставин.

25.02.2014 між ПАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та Фізичною особою - підприємцем Купичем Андрієм Зіновійовичем (позичальник) укладено договір про надання траншу №302.44365/FW304.837 (договір) відповідно до якого кредитор на підставі та умовах Рамкової угоди №FW304.837 від 18.06.2013, а також цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов'язань та виконання усіх інших зобов'язань, передбачених Рамковою угодою та цим договором.

Пунктом 2 договору про надання траншу передбачені умови, на яких видається кредит, а саме:

1. Розмір кредиту - 37 000,00 США.

2. Строк користування - 36 (шістдесят) місяців, від дати видачі кредиту включно.

3. Проценти - 10,00 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році.

4. Цільове призначення кредиту - поповнення обігових коштів.

5. Комісія за видачу кредиту - 2,00 (два) % від розміру кредиту.

6. Комісія за дострокове погашення кредиту - 1,5 % від суми, що достроково погашається.

7. Спосіб видачі кредиту - продаж кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника №4611.840 у кредитора.

У пункті 7 договору зазначено, що даний договір є невід'ємною частиною Рамкової угоди, умови якої, вважаються умовами цього договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання позичальником і двома уповноваженими особами кредитора і діє протягом усього строку користування кредитом до моменту повного і належного виконання сторонами своїх зобов'язань та реалізації прав за цим договором.

22.11.2018 за вих.№1-2/17/3434 позивачем надіслано відповідачу вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яку відповідачем отримано 25.11.2017, проте, залишено без відповіді.

У зв'язку з неналежним виконанням ФОП Купич А.З. взятих на себе зобов'язань за договором про надання траншу №302.44365/FW304.837 від 25.02.2014 ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся з позовною заявою до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів та визначив заборгованість відповідача за зазначеним договором, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW304.837 від 18.06.2013, станом на 28.12.2017 у розмірі 334 548,76,20грн., в тому числі: 278 595,06 грн. капітал; 16 158,41 грн. проценти; 3 250,41 грн. проценти за неправомірне користування кредитом; 36 544,89 грн. пеня.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до частин 1,3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Стаття 530 ЦК України передбачає, що у разі, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання.

Частина 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту прав і інтересів особи як присудження до виконання обов'язку в натурі.

Як зазначалось вище, господарські зобов'язання між сторонами виникли на підставі Рамкової угоди №FW304.837 від 18.06.2013 та договору про надання траншу №302.44365/FW304.837 від 25.02.2014. Свої зобов'язання за цими договорами позивач виконав належним чином.

Невиконання відповідачем належним чином своїх зобов'язань щодо повернення позивачу коштів є порушенням прав позивача на своєчасне і повне повернення сум кредиту. Відтак, позивач в порядку захисту своїх порушених прав відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України та ч. 2 ст. 16 ЦК України вправі вимагати від відповідача примусового виконання ним своїх зобов'язань в натурі шляхом стягнення з нього боргів у вигляді суми неповернутого кредиту.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції позивач не заперечив часткове погашення відповідачем заборгованості.

Зокрема, у заяві про уточнення позовних вимог б/н від 21.03.2018 позивач подав розрахунок розміру заборгованості, зроблений позивачем станом на 28.12.2017.

У зазначеній заяві позивач врахував при здійсненні розрахунку часткову проплату відповідачем заборгованості а саме:

25.01.2018 сплатив 100 дол. США, з яких: 56,43 дол. США зараховано в рахунок погашення капіталу за кредитом; 43,57 дол. США - в рахунок погашення процентів за неправомірне користування кредитом, що відповідно до курсу НБУ гривні до дол. США на дату сплати (2 886,5367 грн. за 100 дол. США) становить 2 886,54 грн., з яких: 1 628,88 грн. зараховано в рахунок погашення капіталу за кредитом; 1 257,66 грн. - в рахунок погашення процентів за неправомірне користування кредитом;

09.02.2018 сплатив 400 дол. США, що відповідно до курсу НБУ гривні до дол. США на дату сплати (2 712,4023 грн. за 100 дол. США) становить 10 849,61 грн., які зараховано в рахунок погашення процентів за кредитом.

Окрім того, позивач підтвердив, що 07.03.2018 відповідач сплатив на користь позивача 400 дол. США, що відповідно до курсу НБУ на дату сплати становило 10 539,58грн., які зараховано позивачем в рахунок погашення відсотків за користування коштами несанкціонованої заборгованості за договором CRD_LE-74611-1 про відкриття карткового рахунку та обслуговування корпоративних банківських платіжних карток від 20.02.2009.

Зазначена обставина спростовує посилання скаржника на те, що позивачем повідомлено суд тільки про два перших платежі - від 25.01.2018 та 09.02.2018, а про третій платіж від 07.03.2018 на суму 400дол. США, що еквівалентно 10 539,58грн. суд не повідомлено.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення капіталу за кредитом підлягають до задоволення частково і до стягнення з відповідача на користь позивача належить 276 966,18 грн. В частині решти позовних вимог про стягнення заборгованості по капіталу за кредитом у сумі 1 628,88 грн. правомірно закрито провадження у справі, на підставі, п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Щодо застосування до відповідача відповідальності за порушення виконання грошових зобов'язань, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач прострочив виконання грошових зобов'язань з повернення кредитних коштів та процентів за користування ними.

Відповідно до пункту 4.4 Рамкової угоди у випадку прострочення погашення кредиту позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними Кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.

Пунктом 4.1 Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує позивачу проценти, розмір яких визначено даною угодою.

Розрахунок процентів за неправомірне користування кредитом позивачем зроблено вірно.

Пунктом 10.2 Рамкової угоди передбачено, що у випадку прострочення встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми непогашеної заборгованості, але не менше 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Суд першої інстанції, здійснивши перерахунок розміру пені правомірно прийшов до висновку про стягнення з відповідача 36 544,89 грн. пені.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції скаржником подано додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що у стягненні пені за період з квітня 2014 по грудень 2016 років слід відмовити з мотивів пропуску позивачем строку давності для звернення з такою вимогою. Окрім того, скаржник просить зменшити розмір стягнутої пені з 21 147,95грн. до 5 000,00грн, посилаючись на те, що сплата значної суми відсотків за користування кредитом буде достатньою для покриття витрат позивача та забезпечить одержання для нього відповідного прибутку за надання коштів у кредит. Обгрунтовуючи клопотання про зменшення розміру пені скаржник зазначає, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також зазначає про незначний прибуток від зайняття підприємницькою діяльністю у 2018 році.

Щодо вищенаведеного судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

З огляду на викладене та враховуючи те, що скаржником не заявлялось клопотання про зменшення розміру пені в ході розгляду справи в суді першої інстанції, судова колегія відмовляє у задоволенні такого клопотання.

Судова колегія також відмовляє у задоволенні клопотання скаржника про застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені за період з квітня 2014 року до грудня 2016 року, оскільки таке не заявлялось в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, в судове засідання 28.03.2018 представник відповідача не з'явився, не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову, або будь-які інші письмові заперечення по суті спору чи проти здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. До матеріалів справи (до позовної заяви) долучені належні докази виконання позивачем вимог ст.172 ГПК України - надіслання відповідачу копії позовної заяви та копій доданих до неї документів листом з описом вкладення на адресу місцезнаходження відповідача, яка також є офіційною адресою його місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Судом також були вчинені всі належні дії для повідомлення відповідача про відкриття судом провадження у справі. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 21.02.2018 відповідачем отримано, про що свідчить відмітка останнього на повідомленні про вручення поштового відправлення вх.№7500/18 від 01.03.2018. Отже, відповідач був повідомленим про відкриття провадження у справі належним чином, оскільки судом було виконано всі покладені на нього обов'язки, а відповідач, натомість проявив процесуальну бездіяльність.

Враховуючи вищенаведені обставини та беручи до уваги часткове погашення відповідачем заборгованості по процентах та процентах за неправомірне користування кредитом, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 5 308,80 грн. процентів, 1 992,75 грн. процентів за неправомірне користування кредитом, 36 544,89 грн. пені, а в частині стягнення решти позовних вимог про стягнення 1 257,66 грн. - погашення процентів за неправомірне користування кредитом; 10 849,61 грн., погашення процентів за кредитом закрито провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд у визначеному порядку встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано факту належного виконання договірних зобов»язань.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Купича Андрія Зеновійовича б/н від 10.05.2018 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2018 у справі № 914/91/18 залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.03.2019.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.