номер провадження справи 5/7/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2019 Справа № 908/122/19

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі Рачук О.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Приватного акціонерного товариства "ЗМІЇВСЬКА ОВОЧЕВА ФАБРИКА" (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, Балаклійське шосе, буд. 17-А, )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ" (69006, м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, буд. 25, кімната 207, )

про стягнення 147 440,91 грн.

За участю представників сторін:

Від позивача: Гнідченко Г.Г., довіреність №б/н від 08.01.2019р.;

Від відповідача: Притула В.І., довіреність №19/2019 від 21.12.2017р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

15.01.2019р. до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "ЗМІЇВСЬКА ОВОЧЕВА ФАБРИКА" від 11.01.2019р. (вх. №135/08-07/19 від 15.01.2019 р.) до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ" про стягнення 147 440,91 грн.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019р. справу №908/122/19 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.01.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/122/19 в порядку спрощеного позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження - 5/7/19. Перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 12.02.2019р. з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні 12.02.2019р. судом оголошено перерву до 13.03.2019р. Ухвалою суду від 25.02.2019р. судом відмовлено в задоволені клопотання позивача від 14.02.2019р. про проведення судового засідання у режимі відео конференції. У судовому засіданні 13.03.2019р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, судове засідання 13.03.2019р. здійснювалось із застосуванням технічних засобів фіксації судового процесу за допомогою ПАК "Оберіг".

У судовому засіданні 13.03.2019р. позивачем була надана заява від 13.03.2019р. про відмову від позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 3 464,34 грн., 3% річних у розмірі 20,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 76,21 грн.

Представник відповідача не заперечив проти задоволення вказаної заяви.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України встановлено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Судом розглянуто та прийнято вказану заяву до розгляду.

Позивач підтримує позовні вимоги з урахуванням заяви від 13.02.2019р. про відмову в частині позовних вимог, викладених у позовній заяві від 11.01.2019р. та відповіді на відзив від 06.02.2019р. Суду надано наступні пояснення: 26.03.2018р. між ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ" (Покупець) та ПрАТ "ЗМІЇВСЬКА ОВОЧЕВА ФАБРИКА" (Постачальник) укладено договір поставки №13. На виконання умов вказаного договору Постачальник поставив Покупцю товар на загальну суму 153 785,40 грн. відповідно до видаткової накладної №2728 від 08.10.2018р., товарно-транспортної накладної №ВН 2728 від 08.10.2018р. Згідно з п. 3.2., 3.3 та 3.6 договору Покупець прийняв товар з Актом розбіжностей № від 09.10.2018р., оскільки була виявлена невідповідність товару за кількістю. Отже, відповідно до Акту розбіжностей Покупець фактично прийняв товар в кількості 14 062,40 кг загальною вартістю (з ПДВ) 143 436,48 грн. Позивач здійснив реєстрацію податкової накладної №43 від 08.10.2018р. та у зв'язку із зменшенням компенсації вартості товарів на підставі вказаного Акту розбіжностей здійснив коригування до зареєстрованої податкової накладної, яке було зареєстровано відповідачем 18.10.2018р., що підтверджується квитанцією про прийняття розрахунку коригування в електронній формі №1 від 22.10.2018р. Однак, відповідач оплату за отриманий товар на суму 143 436,48 грн. не здійснив. 09.11.2018р. позивач направив на адресу відповідача претензію №б/н від 09.11.2018р. з вимогою сплатити суму боргу, однак відповіді від відповідача не отримав. Відповідно до Акту звіряння взаємних розрахунків за період січень 2018 - листопад 2018р. від 30.11.2018р., заборгованість відповідача складає 139 972,14грн. Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 828,33 грн. та інфляційні втрати в сумі 3 079,39 грн. На підставі викладеного, посилаючись ст.ст. 526, 530, 549, 610, 611, 625, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 218, 230, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 42, 162, 163, 164, 171, 172 Господарського процесуального кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача з позовними вимогами не погодився, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 01.02.2019р. та запереченнях від 22.02.2019р., а саме: відповідач не заперечує, що між ним та позивачем було укладено Договір поставки №13 від 26.03.2018р. Проте у наданих позивачем видаткових накладних у графі «Отримав» міститься підпис та печатка ТОВ «Український Рітейл», проте не зазначено посаду та дані особи, які вчиняли підпис з боку відповідача. Також, на думку відповідача, не можливо встановити повноваження осіб, які підписали документи. Відповідач вказує, що в матеріалах справи відсутні належні докази поставки товару, а надані документи не є належними в розумінні чинного законодавства. Представник ТОВ «Український Рітейл» зазнача, що наявність печатки не є обов'язковим реквізитом первинного документу, на відміну від зазначення посади особи, що проводила господарські операції. Відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2018р. між позивачем (далі - Постачальник) та відповідачем (далі - Покупець) було укладено договір поставки №13 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставляти, а покупець приймати та сплачувати товар (далі - товар), на умовах цього договору (п.1.1. договору).

У пункті 1.2. договору зазначено, що найменування, асортимент і ціна поставляє мого товару вказується у Додатку №1«Специфікація», яка є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, товар постачається постачальником окремими партіями у відповідності до замовлень на поставку. Постачальник зобов'язується приймати від покупця замовлення на поставку товару й здійснювати поставку товару за адресами, в кількості й на дату, зазначені в замовленні, своїми транспортними засобами й за свій рахунок.

Згідно п. 2.2. договору, замовлення передаються покупцем по електронному зв'язку. При використанні сторонами способу передачі замовлення шляхом передачі електронного повідомлення (EDI-документа) через платформу електронної комерції, сторони підписують Додаток №2. Замовлення має містити інформацію, зазначену в Додатку №3.

Пунктом 2.6. договору встановлено, що зобов'язання з постачання вважаються виконаними з моменту передачі товару і повного пакету належним чином оформлених товаросупровідних документів покупцеві відповідно умовам цього договору і чинного законодавства України. Замовлення вважається виконаним, а постачальник вважається таким, що виконав своїм зобов'язання з поставки, якщо він здійснив поставку товарів:

- в узгоджений з покупцем день і час;

- в асортименті і кількості, відповідно до замовлення;

- за цінами, затвердженим сторонами в специфікації;

- з повним пакетом правильно заповненої супровідної документації;

- у повній відповідності з чинним законодавством України та умовами даного договору.

Відповідно до п. 2.22. договору, постачальник зобов'язав зазначати у всіх документах, пов'язаних із поставкою (в тому числі у товарній накладній, рахунках-фактурах та інших супровідних документах), своє найменування, номер і дату договору, номер і дату замовлення.

Згідно п. 2.27. договору, сторони мають право встановити особливі умови поставки товару, про що складається та підписується відповідний додаток №6 до цього договору.

У пункті 3.2. договору встановлено, що приймання товару за кількістю та якістю проводиться покупцем у місці поставки товару в момент отримання товару від постачальника на підставі супровідних документів. Покупець має право прийняти товар без спеціальної перевірки за якістю, якщо товари знаходяться в спеціальній тарі та упаковці без явних видимих ??дефектів.

Приписами п. 3.3. договору закріплено, що якщо при передачі товару покупцеві буде виявлено невідповідність товару вимогам цього договору, покупець має право відмовитися від отримання даного товару, оформивши акт розбіжностей (в порядку п. 3.6. цього договору) та зробивши відповідну відмітку в накладній. Даний випадок трактується як невиконання зобов'язань з поставки товару в настанов термін.

Пунктом 3.6. договору встановлено що, у випадках, передбачених п. 3.3 та п. 3.5 цього договору, складається акт розбіжностей за участю представника покупця та особи, яка безпосередньо здійснює доставку (передачу) товару, в якому вказуються виявлені під час прийняття невідповідності.

Особа, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник і т.п.) має право відобразити свої заперечення при складанні акту розбіжностей.

Акт розбіжностей підписується представником покупця та особою, яка здійснила безпосередню доставку (передачу) товару (водій, експедитор, перевізник і т.п.), з зазначенням посади та розшифрування підпису. На видатковій накладній ставиться відмітка про складання акту розбіжностей.

Згідно п. 3.7. договору визначено, що разом з товаром постачальник зобов'язаний пред'явити наступні супровідні документи:

- товарно-транспортна накладна;

- видаткова накладна;

- інші документи на товар, надання яких передбачено законодавством України.

Відповідно до п. 6.6. договору, вимоги щодо оплати товару вказуються в Додатку №6 до цього договору.

Розділом 10 договору, встановлено наступне: всі суперечки, які будуть виникати між сторонами при виконанні цього договору, будуть вирішуватися шляхом переговорів. При неможливості врегулювати суперечки шляхом переговорів, сторони передають його на розгляд суду згідно з чинним законодавством України. У всьому іншому, не передбаченому цим договором, сторони керуються чинним законодавством України.

У відповідності до п. 11.1. - 11.3. договору закріплено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до "31" грудня 2018р. У разі, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення терміну дії цього договору жодна зі сторін в письмовій формі не заявить про його розірвання. Договір автоматично пролонгується на кожний наступний рік. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору, що мало місце в період дії договору. Будь-які зміни умов цього договору оформляються шляхом додаткових угод і додатків до цього договору і набувають юридичну силу з моменту їх підписання уповноваженими представниками сторін.

Між сторонами було укладено Додаток №6 до Договору поставки №13 від 26.03.2018р., пунктами 3, 8, 9 якою встановлено: оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 (двадцять один) календарних днів з дня поставки товару. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця. Цей додаток є невід'ємною частиною договору поставки. Цей додаток діє з 26.03.2018р. до закінчення терміну дії договору поставки, якщо інше не буде передбачено за погодженням сторін.

Договір поставки №13 від 26.03.2018р. та Додаток №6 «Комерційні умови договору» до цього договору підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств.

Судом враховано, що станом на час подання позовної заяви договір є чинним. Доказів розірвання договору чи додаткових угод або визнання недійсними суду не надано.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору поставки №13 від 26.03.2018р. було здійснено поставку товару ТОВ "Український Рітейл", а саме цибулі 1 ґатунку на зальну вартість 153 785,40 грн.

Однак, відповідач прийняв товар із актом розбіжностей № від 09.10.2018р., оскільки було виявлено невідповідність товару за кількістю. Відповідно до цього акту розбіжностей відповідач фактично прийняв товар на загальну суму 143 436, 48 грн.

Позивачем було здійснено реєстрацію податкової накладної №43 від 08.10.2018р., а також, у зв'язку із зменшенням компенсації вартості товарів на підставі акту розбіжностей № від 09.10.2018р., здійснено коригування до зареєстрованої податкової накладної, яке було зареєстровано відповідачем 18.10.2018р., що підтверджується квитанцією про прийняття розрахунку коригування в електронній формі №1 від 22.10.2018р.

09.11.2018р. позивачем на адресу відповідача була направлена Претензія від 09.11.2018р., у якій ПрАТ "ЗМІЇВСЬКА ОВОЧЕВА ФАБРИКА" просить ТОВ "Український Рітейл" сплатити заборгованість за поставлений товар. Однак, відповіді від відповідача позивачем не було отримано.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ст.. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний припис містить Господарський кодекс України, частинами 1, 7 ст. 193 якого встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1). ... Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 7).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу для сторін. Будучи пов'язаними взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Факт поставки та отримання товару відповідачем підтверджується дослідженими судом у судовому засіданні видатковою накладною №2718 від 08.10.2018р., товарно-транспортною накладною №ВН 2728 від 08.10.2018р., актом розбіжностей № від 09.10.2018р., розрахунком коригування кількісних і вартісних показників №64 від 09.10.2018р. до податкової накладної №43 від 08.10.2018р., квитанцією про прийняття розрахунку коригування в електронній формі №1 від 22.10.2018р. наявними у матеріалах справи (а.с. 29 - 33).

Судом встановлено, що вищевикладені документи свідчать про приймання-передачу визначеного товару, які містять найменування, кількість, ціну, підписані сторонами без заперечень та без зауважень, та підписи скріплено печатками підприємств, що спростовує заперечення відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву щодо їх неналежного оформлення.

Відповідач доказів виконання свого зобов'язання з оплати за поставлений позивачем товар у повному обсязі суду не надав.

Згідно з частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, строк оплати за поставлений товар, зазначений позивачем у спірних видаткових накладних, станом на час розгляду справи по суті, є таким, що настав.

Судом встановлено, що між сторонами було підписано Акт звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2018р. по листопад 2018р. станом на 30.11.2018р., з якого вбачається, що відповідач сплатив позивачу 8 606,19 грн. Акт звіряння від 30.11.2018р. підписано представниками обох сторін.

Під час розгляду справи до суду від позивача надійшла заява про відмову від позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 3 464,34 грн., 3% річних у розмірі 20,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 76,21 грн.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за поставлений товар у розмірі 139 972,14 грн. Вказана сума підтверджена матеріалами справи та підлягає стягненню у повному обсязі.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 828,33 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 079,39 грн.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування - це спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Три відсотки річних - це спосіб захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання", вбачається, що кредитор вправі вимагати, в т.ч. в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, як разом зі сплатою суми боргу, так і окремо від неї.

За змістом ч. 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Згідно із розрахунками позивача відповідачу нараховані 3 % річних за період з 31.10.2018р. по 10.01.2019р. у розмірі 828,33 грн. Розрахунок позивача перевірено судом за допомогою КП «Законодавство», є вірним, відповідає нормам чинного законодавства та підлягає задоволенню.

Однак, при розрахунку індексу інфляції за період з листопада 2018р. по грудень 2018р. судом встановлено, що позивачем невірно встановлено суму до стягнення. Перевіривши розрахунок індексу інфляції за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство" судом встановлено, що до стягнення підлягає сума у розмірі 2 672,07 грн.

Доводи відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки, усі підписи на видатковій накладній №2728 від 08.10.2018р., товарно-транспортній накладній від 08.10.2018р. за вих. №ВН 2728, акті розбіжностей № від 09.10.2018р. з боку ТОВ «Український Рітейл» засвідчені печатками підприємства (а.с. 29 - 31).

Суд приходить до висновку, що між сторонами в межах укладеного договору утворився звичай ділового обороту приймання товару на складі покупця за підписами працівників складу. Питання підтвердження їх повноважень договором не визначено сторонами.

Зобов'язання належного оформлення довіреностей на своїх працівників покладається на ТОВ «Український Рітейл», а позивач не може нести відповідальність за невиконання відповідачем вимог закону щодо належного оформлення повноважень його власних працівників.

Крім цього, відповідач не заперечив, що отриманий товар за видатковими накладними було ним реалізовано та отримано право податкового кредиту, що підтверджується розрахунком коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної №43 від 09.10.2018р. до податкової накладної від 08.10.2018р. та квитанцією про прийняття розрахунку коригування в електронній формі №1 від 22.10.2018р. (а.с. 32 - 33), що свідчить про схвалення відповідачем дій своїх працівників.

Відповідно до визначень термінів, що міститься в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів зазначений у супровідних документах визначених п. 3.7. договору.

З огляду на викладене, суд зазначає, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію (в первинних документах), зокрема відсутність зазначення посади і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, за наявності на документі підпису матеріально-відповідальної особи, завіреного печаткою покупця, а також за наявності на первинних документах відомостей про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції та тощо, не є підставою для визнання господарської операції такою, що не відбулась, за умови, що достовірність здійснення господарських операцій за такими первинними документами підтверджена іншими належними доказами у справі, зокрема доказами, які свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з поставки та отримання товару в податкових документах. Жодних доказів того, що підписи на видаткових накладних не належать представникам відповідача суду не надано.

Суд враховує, що під час розгляду справи позивачем було подано до суду заяву про відмову від позову в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 3 464,34 грн., 3% річних у розмірі 20,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 76,21 грн.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (ч. 1). До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч. 2).

Судом встановлено, що заява позивача від 01.03.2019р. про відмову від позову підписана представником позивача - Гнідченко Г.Г., який має необхідний обсяг повноважень відповідно до довіреності від 08.01.2019р.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Суд роз'яснює, що згідно з ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи заяву позивача від 13.03.2019р., суд закриває провадження у справі в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 3 464,34 грн., 3% річних у розмірі 20,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 76,21 грн.

Доказів сплати інших сум відповідачем заявлених позивачем до стягнення, або контррозрахунку спірної суми до суду не надано.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 139 977,14 грн., 3% річних у розмірі 828,33 грн.; індексу інфляції в розмірі 2 672,07 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку щодо стягнення судового збору з відповідача пропорційно заявленим позовним вимогам, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 153,17 грн.

Керуючись ст. ст. 74, 76-79, 86, 129, 130, 191, 231, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" (69006, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Добролюбова, буд. 25, кім. 207; ; п/р 5876 в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851) на користь Приватного акціонерного товариства "ЗМІЇВСЬКА ОВОЧЕВА ФАБРИКА" (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, Балаклійське шосе, буд. 17-А, , п/р в ПАТ «МЕГАБАНК», МФО 351629) боргу у розмірі 139 972 (сто тридцять дев'ять тисяч дев'ятсот сімдесят дві) грн. 14 коп., 3 % річних у розмірі 828 (вісімсот двадцять вісім) грн. 33 коп., інфляційні втрати у розмірі 2 672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн. 07 коп. та понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 153 (дві тисячі сто п'ятдесят три) грн. 17 коп. Видати наказ.

3. В частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 3 464,34 грн., 3% річних у розмірі 20,53 грн. та інфляційних втрат у розмірі 76,21 грн. провадження закрити.

4. В іншій частині позову відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Повне рішення складено: 18.03.2019р.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.