РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2019Справа № 910/15587/18

За позовомПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ «Дельта Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Кримська девелоперська компанія»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача1. Національний банк України 2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
провизнання нікчемних правочинів недійсними
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Свистунов А.В.
від відповідача:Молчанов Д.В.
від третьої особи 1:Гончар В.М.
від третьої особи 2:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ «Дельта Банк» (надалі - «Банк») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кримська девелоперська компанія» (надалі - «Товариство») про визнання нікчемних правочинів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсними правочинів, вчинених між Банком та Товариством щодо розірвання кредитного договору та договорів забезпечення, нікчемність яких встановлена приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме:

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії №К-2010395 від 26.04.2012;

- договору, посвідченого 31.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №1897, про розірвання іпотечного договору №К-2010395/S1, посвідченого 26.04.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №815;

- договору, посвідченого 31.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №1896, про розірвання іпотечного договору №К-2010395/S2, посвідченого 26.04.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №817;

- договору, посвідченого 31.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №1894, про розірвання іпотечного договору №К-2010395/S4, посвідченого 26.04.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №2543;

- договору, посвідченого 31.12.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №1894, про розірвання іпотечного договору №К-2010395/S6, посвідченого 18.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №577;

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави майнових прав №К-2010395/S3 від 06.08.2012;

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави майнових прав №К-2010395/S7 від 08.10.2013;

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави обладнання №К-2010395/S9 від 29.11.2013;

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави майнових прав №К-2010395/S10 від 16.12.2013;

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави обладнання №К-2010395/S11 від 04.03.2014;

- договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави майнових прав №К-2010395/S12 від 13.02.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, призначено у справі підготовче засідання.

17.12.2018 представником третьої особи 2 до канцелярії суду надані письмові пояснення, в яких Фонд вказував на те, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку було прийнято рішення щодо віднесення до нікчемних спірних у даній справі договорів на підставі закону, у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказує на те, що укладені між сторонами договори про розірвання кредитного договору та договорів забезпечення повністю відповідають вимогам чинного законодавства, та не підпадають під випадки нікчемності, визначені приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також відповідач вказує на те, що на момент укладення спірних договорів він не знав та не міг знати про укладення між позивачем та Національним банком України договору застави майнових прав №37/3МП від 11.04.2014, оскільки не був його стороною.

У поданих до суду 11.02.2019 письмових поясненнях представник третьої особи 1 вказував на те, що укладенням спірних договорів про розірвання кредитного договору та договорів забезпечення були порушені права та законні інтереси Національного банку України як заставодержателя за договором застави майнових прав №37/ЗМП, а також спірні договори були вчинені без отримання попереднього погодження уповноваженого представника Національного банку України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.03.2019.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

В судове засідання представник відповідача з'явився, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник третьої особи 1 в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, позовні вимоги Банку підтримав повністю.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №783.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представника третьої особи 2, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 11.03.2019 судом ухвалено рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.04.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кримська девелоперська компанія» (позичальник) було укладено кредитний договір №К-2010395 з подальшими змінами та доповненнями (надалі - «Кредитний договір»).

На виконання умов Кредитного договору Банк надав Товариству транш у розмірі 15 713 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.03.2014 еквівалентно 156 498 337,40 грн.

З метою забезпечення виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором, між Банком та Товариством були укладені ряд договорів (надалі - «Договори забезпечення»), зокрема:

- іпотечний договір №К-2010395/S1, посвідчений 26.04.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №815, відповідно до умов якого Товариством передано в іпотеку Банку нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 5 575,60 кв.м, розташовану за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, Євпаторійське шосе, 8;

- іпотечний договір №К-2010395/S2, посвідчений 26.04.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №817, відповідно до умов якого Товариством передано в іпотеку Банку нежитлову будівлю літ. «Д» загальною площею 15 062,00 кв.м, розташовану за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, Євпаторійське шосе, 8;

- іпотечний договір №К-2010395/S4, посвідчений 26.04.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №2543, відповідно до умов якого Товариством передано в іпотеку Банку нежитлову будівлю літ. «Д» загальною площею 9 666,90 кв.м, розташовану за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, Євпаторійське шосе, 8;

- іпотечний договір №К-2010395/S6, посвідчений 18.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №577, відповідно до умов якого Товариством передано в іпотеку Банку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено на багатофункціональний комплекс - торгівельно-розважальний комплекс, магазин оптово-роздрібної торгівлі продовольчими та непродовольчими матеріалами, загальною площею 37 038,90 кв.м, розташований за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, Євпаторійське шосе, 8;

- договір застави майнових прав №К-2010395/S3 від 06.08.2012, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку майнові права (права вимоги) на отримання грошових коштів на загальну суму 65 756 378,00 грн. на підставі відповідних договорів оренди;

- договір застави майнових прав №К-2010395/S7 від 08.10.2013, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку майнові права (права вимоги) на отримання грошових коштів на загальну суму 4 916 424,00 грн. на підставі відповідних договорів оренди;

- договір застави майнових прав №К-2010395/S9 від 29.11.2013, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку майнові права (права вимоги) на отримання грошових коштів на загальну суму 2 846 636,52 грн. на підставі відповідних договорів оренди;

- договір застави обладнання №К-2010395/S9 від 29.11.2013, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку рухоме майно - обладнання (ескалатори, підйомники, кондиціонери), загальною вартістю 2 846 636,52 грн.;

- договір застави майнових прав №К-2010395/S10 від 16.12.2013, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку майнові права (права вимоги) на отримання грошових коштів на загальну суму 5 129 003,00 грн. на підставі відповідних договорів оренди;

- договір застави обладнання №К-2010395/S11 від 04.03.2014, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку рухоме майно - обладнання (ескалатори, ліфти, кондиціонери), загальною вартістю 11 650 142,49 грн.;

- договір застави майнових прав №К-2010395/S12 від 13.02.2014, відповідно до умов якого Товариством передано в заставу Банку майнові права (права вимоги) на отримання грошових коштів на загальну суму 14 936 102,00 грн. на підставі відповідних договорів оренди;

30.12.2014 та 31.12.2014 між Банком та Товариством були укладені договори про розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення.

На підставі постанови правління Національного банку України №150 від 02.03.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 (включно).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №71 від 08.04.2015 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду №51 від 02.03.2015 «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строк запровадження тимчасової адміністрації було визначено до 02.09.2015.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03.08.2015 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» тимчасову адміністрацію у позивача було продовжено до 01.10.2015.

02.10.2015 на підставі постанови правління Національного банку України №664 від 02.10.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №619 від 20.02.2017 продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019, продовжено повноваження ліквідатора.

11.03.2015 була створена комісія з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями відповідно до наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про перевірку правочинів (договорів) в ПАТ «Дельта Банк» № 67.

12.05.2015 за результатами перевірки комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015, було виявлено нікчемність договору поруки №П-2010395-4, укладеного 24.07.2014 Банком з ОСОБА_5, а також договору поруки №П-2010395-2, укладеного 24.07.2014 Банком з Товариством з обмеженою відповідальністю «Грін Грейн», які забезпечували виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором.

Також вподальшому комісією було виявлено, що після укладення вказаних договорів поруки, між Банком та Товариством були укладені спірні договори про розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення, які також містили ознаки нікчемності.

03.08.2015 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку було направлено на адресу Товариства повідомлення №6165 від 31.07.2015 про нікчемність правочинів розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення, та повідомлено про необхідність повного та належного виконання умов прийняти на себе зобов'язань.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсними нікчемних правочинів про розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зокрема, за приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як на підставу для нікчемності спірних договорів про розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення у позовній заяві позивач посилається на те, що укладення таких договорів призвело до фактичної відмови Банку від власних майнових вимог до позичальника за Кредитним договором, оскільки в результаті здійснення 30.12.2014 операцій з часткового погашення заборгованості за Кредитним договором на підставі договорів поруки не відбулося реального надходження коштів на рахунок Банку.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором, 24.07.2014 між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Кримська девелоперська компанія» та ТОВ «Грін Грейн» укладено договір поруки № П-2010395-2, а також 24.07.2014 між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Кримська девелоперська компанія» та ОСОБА_5 укладено договір поруки №П-2010395-4.

30.12.2014 було здійснено часткове погашення вказаними поручителями заборгованості Товариства за Кредитним договором, а саме:

- погашення ОСОБА_5 заборгованості по кредиту в сумі 3 617 800,92 дол. США;

- погашення ОСОБА_5 заборгованості по процентам в сумі 160 468,81 дол. США;

- погашення ТОВ «Грін Грейн» заборгованості по кредиту в сумі 8 869 880,86 дол. США.

Позивач вказує, що 12.05.2015 за результатами перевірки комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015, було виявлено нікчемність вказаних договорів поруки, а також встановлено, що погашення кредиту Товариства відбувалось без погодження з куратором Банку.

Після укладення вказаних вище договорів поруки, Банк уклав правочини розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення, які також є нікчемними, оскільки не отримавши реальних грошових надходжень від операції 30.12.2014, Банк відмовився від власних майнових вимог за Кредитним договором.

В той же час, як встановлено судом, в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/21732/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кримська девелоперська компанія» про стягнення 305 366 340,29 грн. заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 24.02.2016, у справі №910/21732/15 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за Кредитним договором погашена поручителями на підставі укладених між позивачем, відповідачем та поручителями договорів поруки №П-2010395-2 від 24.07.2014, №П-2010395-4 від 24.07.2014, №П-2010395/S14 від 24.07.2014, №П-2010395/S15 від 06.11.2014, №П-2010395/S16 від 06.11.2014 та №П-2010395/S19 від 17.12.2014, а також у зв'язку з припиненням зобов'язань сторін за Кредитним договором у зв'язку з його розірванням за згодою сторін.

Суди у вказаній справі встановили, що поручителями на виконання умов договорів поруки № П-2010395-2, № П-2010395-4, № П-2010395/S14, № П-2010395/S15, № П-2010395/S16 та № П-2010395/S19 сплачено ПАТ «Дельта Банк» кошти в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Кримська девелоперська компанія» за Кредитним договором, а відтак зобов'язання ТОВ «Кримська девелоперська компанія» за Кредитним договором перед ПАТ «Дельта Банк» виконані у повному обсязі.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 N18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 N11-рп/2012).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов'язковим до виконання, було встановлено факт повного виконання зобов'язань за Кредитним договором, який не може бути поставлений судом під сумнів.

Таким чином суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що уклавши з Товариством оспорювані договори про розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення, Банк фактично відмовився від власних майнових вимог за Кредитним договором з огляду на встановлені судами обставини повного виконання грошових зобов'язань за таким договором.

Посилання позивача на постанову Правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014, як на підставу недійсності договорів про розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення, а саме на неможливість зарахування коштів, що були сплачені в рахунок погашення заборгованості, судом відхиляються з огляду на таке.

У відповідності ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею, а отже, при укладанні Договору про розірвання кредитного договору контрагент відповідача - 1 ніяким чином не міг знати про наявність обмежень повноважень Публічного акціонерного товариства «Дельта банк».

При цьому, суд зауважує, що за своєю правовою природою постанова правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 є актом індивідуальної дії, який вирізняться споміж інших юридичних актів тим, що стосується конкретної особи. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Аналогічну правову позицію наведено у п. 3.17.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011.

Постанова правління Національного банку України №692/БТ від 30.10.2014 була прийнята стосовно Публічного акціонерного товариства «Дельта банк», а не обох контрагентів за спірними правочинами, внаслідок чого не може мати юридичних наслідків для відповідача.

Більш того, згідно із ч. 2 ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Доказів того, що постанова Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних», яка є банківською таємницею, доведена до відома населення, в тому числі і до відповідача, у порядку, встановленому законом, позивачем надано не було, а тому посилання на цю постанову як на підставу визнання спірних правочинів нікчемним є необґрунтованим та таким, що не узгоджується із діючим законодавством та Конституцією України.

Стосовно тверджень позивача про недійсність договорів розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення у зв'язку з порушенням вимог Закону України «Про заставу» та укладеним між Банком та Національним банком України договору застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 суд відзначає наступне.

Як встановлено судом, 11.04.2014 між Національним банком України (заставодержатель) та Банком (заставодавець) укладено договір застави майнових прав №37/ЗМП, предметом застави за яким є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у додатку № 1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною (п. 1.1 договору).

Відповідно до витягу додатку №1 до договору застави № 37/ЗМП від 11.04.2014, в заставу Національного банку України передано, зокрема, майнові права за Кредитним договором.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема заставою.

Застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права.

За змістом ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічне положення встановлено в ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», за якою заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Відтак, правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. І саме його, заставодержателя, право, у разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження ним, є порушеним.

Тому заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорювання дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі №922/5223/14.

Суд відзначає, що, по-перше, внаслідок укладення між сторонами оскаржуваних у даній справі договорів не відбулося відчуження заставленого майна на користь будь-якої із сторін, а по-друге, заставодержателем за договором застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 є саме Національний банк України, що виключає можливість звернення Банку із позовом про недійсність таких договорів з підстав недотримання вимог ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу».

Більше того суд звертає увагу на те, що позивач, отримавши грошові кошти на виконання умов Кредитного договору (як було встановлено остаточними рішеннями судів, що набрали законної сили), не був позбавлений права спрямувати такі грошові кошти на погашення заборгованості перед Національним банком України.

Стосовно доводів позивача про нікчемність спірних правочинів з підстав, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про те, що уклавши такі правочини, Банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, суд зазначає, що такі твердження позивача є необґрунтованими.

Так, у позові не вказано обставин, яким чином укладення спірних договорів потягло визнання банку неплатоспроможним; не зазначено, які зобов'язання банку стали неможливими до виконання внаслідок укладення таких договорів; не вказано повністю чи частково ці зобов'язання неможливо виконати; не вказано, перед якими кредиторами виникли ці зобов'язання.

Також у матеріалах справи немає відповідних доказів, що саме внаслідок укладення спірних правочинів Банк став неплатоспроможний, або доказів того, що виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Слід врахувати, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

При цьому необхідно зазначити, що Банк, як суб'єкт господарювання, самостійно визначає свою діяльність та контрагентів на укладення правочинів з урахуванням принципу свободи договору на підставі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

В той же час, на підставі викладеного суд прийшов до висновку, що наявність передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав для визнання договорів розірвання Кредитного договору та Договорів забезпечення недійсними позивачем не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку є необґрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Підстави для застосування у даній справі наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, про що відповідачем було заявлено у відзиві на позовну заяву, в даному випадку відсутні з огляду на приписи абз. 2 п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2010 р., відповідно до якого перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію АТ «Дельта Банк» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.03.2019.

Суддя В.П. Босий