СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа №922/2348/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, посвідчення №1663 від 28.01.2009 року, ордер ХВ№000033 від 11.03.2019 року, договір б/н від 11.03.2019 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс», смт.Слобожанське, (вх.№368Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року по справі №922/2348/18,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс», смт.Слобожанське,

до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Сахновщинський елеватор», смт.Сахновщина,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Сахновщинський елеватор» про стягнення з останнього на свою користь 676916,20 грн. збитків, які складаються з вартості втраченого зерна в сумі 615466,20 грн. та витрат на правове забезпечення у розмірі 61450,00 грн. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача вартість судового збору, сплаченого позивачем.

В обґрунтування позову позивач вказує, що в порушення умов п.3.1., 3.2. договору складського зберігання зерна №12-ЗБ/2017 від 10.07.2017, приписів ст.ст. 11, 14 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193 Господарського кодексу України відповідачем не повернуто позивачу товар переданий на складське зберігання.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року у справі №922/2348/18 (повний текст складено 08.01.2019 року, суддя Буракова А.М.) у задоволені позову відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати апелянт просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 року у справі №922/2348/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також учасникам справи встановлено строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі.

Вказана ухвала суду була направлена відповідачу рекомендованим листом 31.01.2019 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 05.02.2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи, а також відомості з офіційного сайту «Укрпошта» - «відстеження рекомендованих поштових відправлень». Однак, відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року суд попереджав сторони, що неявка представників учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком учасника справи, а також положення ч.3 ст. 263 та ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги позивача в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 11.03.2019 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 10.07.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс» (поклажодавець, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Сахновщинський елеватор» (зерновий склад, відповідач у справі) укладено договір складського зберігання зерна №12-ЗБ/2017, відповідно до умов якого поклажодавець зобов'язався передати зерно, а зерновий склад зобовязався прийняти його на зберігання на умовах, визначених договором.

У пункті 1.3. сторони погодили, що кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до умов договору.

У відповідності до п. п. 3.1, 3.2, 4.2, 4.10 договору зерновий склад приймає від поклажодавця зерно, забезпечує кількісне та якісне його зберігання та здійснює відпуск зерна поклажодавцю. Зерновий склад видає поклажодавцю складські документи на зерно не пізніше наступного дня після передачі зерна на зберігання. На підтвердження прийняття зерна на зберігання, на кожну партію зерна, прийняту протягом доби, зерновий склад видає поклажодавцю складський документ із зазначенням ваги та фактичних показників якості зерна, а також залікової ваги.

На виконання умов договору, 03.05.2018 року поклажодавець передав на складське зберігання, а зерновий склад прийняв 2822 кг соняшник н/кл 2017, що підтверджується складською квитанцією серія АЦ№795234 №773 від 03.05.2018 року та 46972 кг соняшник н/кл 2017, що підтверджується складською квитанцією серія АЦ№795233 №772 від 03.05.2018 року.

14.05.2018 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору складського зберігання, згідно якої сторони домовились про продовження строку зберігання зернових, зернобобових, крупяних, олійних культур урожаю 2017 року понад строк встановлений в п.12.1 договору до повного виконання зобовязань по договору сторонами за умови обовязкового проведення по відношенню до такого зерна переважування, здійснення оздоровчих заходів та знезараження.

Так, за п. 12.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 14.05.2018 року строк зберігання зерна до подання поклажодавцем вимоги про його повернення; але в усякому разі, повернення зерна усіх зернових, олійних (крім насіння ріпаку) та бобових культур поклажодавцю відбувається не пізніше 30 червня 2018 року (граничний строк зберігання).

Пунктом 6.1 договору зберігання визначено, що відпуск зерна здійснюється зерновим складом партіями на підставі письмової заяви поклажодавця із зазначенням найменування зерна, його кількості (ваги), експедитора/перевізника, виду транспорту та дати відвантаження. Доказом виконання зерновим складом обов'язку з відвантаження партії зерна належної кількості та якості, є підписання представником поклажодавця товарно-транспортної накладної, погашена складська квитанція, копія залізничної накладної (п.6.3 договору).

З матеріалів справи вбачається, що 18.06.2018 року поклажодавець на підставі договору звернувся до зернового складу із заявою на відвантаження зерна: соняшнику н/кл 2017 року врожаю у кількості 49640 кг.

У відповідь на дану заяву зерновий склад листом №1-2/188 від 19.06.2018 року повідомив поклажодавця, що він не має можливості виконати свої зобов'язання з відвантаження соняшника урожаю 2017 року в обсязі 49640 кг.

11.07.2018 року поклажодавець звернувся до зернового складу з листом №8 в якому просив пояснити причини невиконання зерновим складом вимог по відвантаженню соняшника врожаю 2017 року в обсязі 49640 кг.

У подальшому, 18.07.2018 року зерновим складом за участю поклажодавця складено акт наявності зерна, що належить ТОВ «Гранторгсервіс» та відповідності його кількісним та якісним показникам. У відповідності із зазначеним актом сторонами виявлена нестача соняшника врожаю 2017 року у кількості 49795 кг.

Звертаючись до суду з позовом (тотожні посилання містить апеляційна скарга), позивач посилався на те, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором складського зберігання, а актом від 18.07.2018 року підтверджується факт відсутності зерна, а отже неможливість його повернення у звязку з чим просив стягнути з відповідача на свою користь нанесені збитки у розмірі 615466,20 грн.

Правовідносини зберігання зернової продукції регламентуються главою 66 Цивільного Кодексу України, ст. 294 Господарського кодексу України, Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні», як спеціальним нормативно-правовим актом, та іншими нормативними актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 ст. 942 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Згідно зі ст.944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання.

У ч.1 ст. 949 Цивільного кодексу України зазначено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до ст. 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості, у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Статтею 32 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» встановлено, що зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи свідчать про те, що відповідно до вказаних норм права, позивач передав відповідачу (зерновому складу) зерно, а відповідач повинен був зерно належним чином зберігати та повернути цю продукцію позивачу на його вимогу або особі, зазначеній ним як одержувач. Однак, у порушення своїх зобов'язань, встановлених як договором зберігання, так і нормами права, відповідач не повернув на вимогу позивача прийняту на зберігання продукцію.

Відсутність зерна, а саме його втрата, фактично визнана відповідачем про що свідчить Акт наявності зерна, що належить ТОВ «Гранторгсервіс» та відповідності його кількісним та якісним показникам від 18.07.2018 року, в якому сторони вказали про виявлення нестачі соняшника врожаю 2017 року у кількості 49795 кг. При цьому за диспозицією ст. 951 Цивільного кодексу України втрата речі та нестача речі є тотожними поняттями. Вказаний акт підписаний сторонами та не містить будь-яких зауважень і заперечень.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством.

Частинами 1, 3 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» встановлює, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовуються зерновим складом: за втрату та нестачу зерна - у розмірі вартості втраченого або такого, що його не вистачає, зерна.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки боржника; 2) наявність збитків; 3) безпосереднього причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та настанням збитків; 4) вини боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Разом з тим, на позивача покладається обовязок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість, вина боржника у порушені зобовязання презюмується та не підлягає доведенню, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Протиправність поведінки боржника або кредитора у договірних правовідносинах полягає у порушенні договірного зобовязання.

Пунктом 11.1 договору зберігання встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання умов договору сторони несуть відповідальність та відшкодовують завдані збитки, у порядку, передбаченому чинним законодавством України та умовами договору.

Колегія суддів відзначає, що з боку відповідача має місце не збереження зерна і невиконання обов'язку з відвантаження зерна, тобто порушення договірного зобов'язання, а отже це свідчить про протиправність поведінки. Причиною неможливості виконати свої обов'язки стала нестача зерна, яка підтверджена 18.07.2018 року зерновим складом за участю поклажодавця шляхом складання акту наявності зерна, що належить ТОВ «Гранторгсервіс» та відповідності його кількісним та якісним показникам.

Відповідно до ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначаючи розмір збитків, слід врахувати норму п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України.

Реальний захист прав позивача як власника продукції, яка втрачена відповідачем, є можливим виключно шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі, що відповідає вартості втраченої продукції.

У відповідності з висновком експерта №105-ЦЗ від 31.07.2018 року, виконаним Харківською Торгово-промисловою палатою України ринковий діапазон вартості соняшнику врожаю 2017 року складає 10200-12300 грн./т з ПДВ. Крім того, позивач мав намір здійснити продаж втраченого зерна у звязку з чим уклав договір поставки. Вартість втраченого товару (зерна) була визначена у договорі поставки №25 від 25.05.2018 року, укладеного між позивачем та покупцем ТОВ «Київ-Електро» і складає 12360 грн./т з ПДВ.

З огляду на викладене, вартість втраченого 49795 тон зерна з вартістю 12360 грн. з ПДВ за тону становить 615466,20 грн., що є сумою збитків нанесених відповідачем позивачу.

Вина відповідача є доведеною, оскільки відповідач є зерновим складом, обов'язком якого є саме зберігання зерна. Актом наявності зерна від 18.07.2018 року підтверджено факт його нестачі та опосередковано неможливість його відвантаження. Прямим доказом неможливості відвантаження зерна є лист відповідача №1-2/188 від 19.06.2018 року, в якому він прямо зазначає про неможливість вчинення відповідних дій.

Статтею 950 Цивільного кодексу України встановлена відповідальність зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі, зокрема, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач , приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Зазначені факти не були доведені зберігачем зерна. Крім того, як зазначалося вище, вина боржника у порушенні зобов'язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Натомість, відповідач не надав до суду належних, допустимих та достатніх доказів наявності спірного зерна в натурі, доказів відсутності своєї вини у втраті зерна та ін. як і не спростував доводів позивача.

Причинний зв'язок між поведінкою відповідача та спричиненими збитками є встановленим, оскільки саме в результаті нестачі товару переданого на зберігання відповідачу стало неможливим відвантажити зерно, тобто виконати умови договору поставки соняшнику. Таким чином, позивач поніс зазначені у позові збитки які полягали у вартості не збереженого і не відвантаженого зерна. Тобто, з власності позивача вибуло майно (зерно), що було передано на зберігання відповідачу поза межами волі позивача, а відповідач не в змозі його повернути.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж Кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у діях/бездіяльності відповідача має місце наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, вини, а отже є усі підстави стягнути з відповідача на користь позивача збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) речі, у розмірі її вартості, яка також доведена та обґрунтована.

Колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними, допустимими та достатніми доказами, тоді як господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Колегія суддів також відзначає, що в основу судового рішення покладено доводи та твердження, які не були визначені учасниками справи як у позові та у відзиві на позов.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс» підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду від 26.12.2018 року у справі №922/2348/18 скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача збитків за втрату (нестачу) зерна.

Матеріали справи свідчать, що позивач просив суд відшкодувати йому витрати на правове забезпечення у даній справі.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридичний флагман» позивачу адвокатських послуг щодо підготовки справи до розгляду і її розгляд у судах підтверджують надані до матеріалів справи докази, зокрема копією договору про надання юридичних послуг, актом про надання юридичних послуг від 21.12.2018 року та матеріалами, які були підготовлені та надані до суду стороною.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем згідно з вимогами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доведено надання послуг ТОВ «Юридичний флагман» щодо правового забезпечення у даній справі на суму 61450,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо судових витрат, які складаються з судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, то колегія суддів дійшла висновку про їх розподіл у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 2, 3 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс» задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року по справі №922/2348/18 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Сахновщинський елеватор» (01033, м.Київ, вул. Саксаганського, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранторгсервіс» (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, вул. Будівельників, 19, ) 615466,20 грн. збитків, 61450,00 грн. витрат на послуги адвоката, 10153,74 грн. судового збору за подання позовної заяви та 15230,61 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов