ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04 березня 2019 р. Справа № 903/902/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

до відповідача: Приватного підприємства «ЛТК Європа»

про визнання недійсним договору добровільного страхування

за участю представників-учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 21 від 02.01.2019 року.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 01.02.2019 року.

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Діловодство суду».

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть: Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія»

звернулося до суду з позовною заявою до Приватного підприємства «ТЛК Європа» про визнання договору добровільного страхування відповідальності експедитора не дійсним.

При обґрунтуванні заявленої вимоги позивач вказує, що 21 серпня 2017 року на його юридичну адресу надійшов пакет документів з яких він дізнався про існування спірного договору UD № 13139 від 05.02.2014 року; провівши перевірку згаданого договору, встановив, що його з боку позивача підписано директором Волинського регіонального управляння ПрАТ «УТСК», який діяв на підставі довіреності №103 від 01.01.2014 року; однак згадана довіреність ПрАТ «УТСК» ніколи не видавалася, а отже у директора Волинського регіонального управління не було повноважень на укладення спірного договору; довіреність за вказаним номером видавалась 22.10.2012 року зі строком дії до 31.12.2012 року; довіреність № 103 від 01.01.2014 року була підписана з боку позивача головою правління ОСОБА_3, однак рішенням Господарського суду м.Києва від 09.07.2015 року у справі № 910/13477/15 встановлено відсутність повноважень на підписання документів, в тому числі згаданої довіреності, вищезазначеною особою. Вважає, що зміст спірного договору не відповідає змісту типового договору страхування, які укладались ПрАТ «УТСК» у 2014 році; тому посилаючись на положення ст.ст.92, 203, 215 ЦК України та наявні в матеріалах справи докази, просить визнати спірний договір не дійсним.

Ухвалою суду від 10.12.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.01.2019 року, зобов'язано відповідача надати відзив на позов, позивача - відповідь на відзив.

Відповідач 03.01.2019 року подав відзив на позов, в якому вимогу позивача вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, вказуючи, що предметом спору є договір, укладений між ПП «ТЛК Європа» та ПрАТ «УТСК», яку у відносинах з Приватним підприємством представляв керівник регіонального управління, який і підписав договір від імені позивача та на підставі довіреності; за ст. 241 ЦК України правочин вважається схваленим у разі, якщо особа від імені якої діє представник, вчинила дії, що свідчать про прийняття правочину до виконання; згідно платіжного доручення № 753 від 13.02.2014 року на виконання умов договору (ч.5) відповідач здійснив оплату страхового внеску, який відповідачем не повернуто, що свідчить про прийняття оскаржуваного договору до виконання; факт укладення договору підтверджено при розгляді справи № 910/922/18, предметом якої є стягнення страхового відшкодування на підставі договору UD № 13139 від 05.02.2014 року, який також є предметом спору у справі № 903/902/18; зокрема, при розгляді справи № 910/922/18 ПрАТ «УТСК», посилаючись на умови договору від 05.02.2014 року, витребував від ПП «ТЛК Європа» певні документи та прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на умови спірного договору, факт виконання договору також підтверджено матеріалами зазначеної справи, таким чином вважає, що позивач здійснював конклюдентні дії, виконуючи положення спірного договору, як страховик.

При обґрунтуванні відзиву посилається на постанову Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та просить при вирішенні спору застосувати наслідки спливу позовної давності.

Ухвалою суду від 21.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2019 року.

22.01.2019 року позивач надав відповідь на відзив відповідача, в якій зазначив, що з твердженням відповідача в частині схвалення договору шляхом перерахування страхової премії не погоджується, оскільки в платіжному дорученні № 753 від 13.02.214 року в розділі призначення платежу вказано, що платіж проведено за договором страхування цивільної відповідальності автоперевізника № 11666 від 09.12.2013 року, а тому згідно вимог п. 6.2 р. 6 договору № 13139 даний не набув чинності.

Стосовно строків позовної давності, які просить відповідач застосувати, стверджує, що про наявність спірного договору йому стало відомо лише 21.08.2017 року при отриманні пакету документів від ПП «ТЛК Європа», а тому строк позовної давності не пропущений; за результатами перевірки, проведеної позивачем, встановлено, що договір підписаний директором Волинського регіонального управління на підставі довіреності № 103 від 01.01.2014 року, місцем укладення договору вказано м.Луцьк; згідно п.п. 4.6 п.4 Положення про Волинське регіональне управління ПрАТ «УТСК» зазначене управління не мало права безпосередньо провадити страхову діяльність, право підпису договорів страхування належить лише Компанії (головному офісу позивача) або особам, яким видано довіреність; Статутом ПрАТ «УТСК» директори філії, представництва або регіональних управлінь не наділені повноваженнями самостійно без довіреності підписувати договори страхування; довіреність за № 103 від 01.01.2014 року взагалі не видавалась, оскільки протягом 2014 року було видано лише 88 довіреностей, довіреність за № 103, на яку є посилання в договорі № 13139 видавалась 22.10.2012 року зі строком дії до 31.12.2012 року, в той час датою укладення спірного договору № 13139 є 05.02.2014 рік.

Щодо підсудності справи Господарському суду Волинської області посилається на п. 5 ст. 29 ГПК України та вказує, що згідно Ліцензійних умов, затв. розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 28.08.2003 року № 40, які були чинні станом на 05.02.2014 року (день укладення договору № 13139), страхові компанії у 2014 році не мали обовязку реєструвати свої регіональні управління в ЄДРПОУ; згідно п. 1.7 р.1 Ліцензійних умов, страховик має право здійснювати страхування через свій відокремлений підрозділ за умови внесення інформації про відокремлений підрозділ до Державного реєстру фінансових установ, у 2014 році Волинське регіональне управління ПрАТ «УТСК» було наявне у відповідному реєстрі, однак перелік повноважень управління обмежувався Положенням про регіональне управління, а саме, під кожний окремий вид страхування передбачало видання відповідної довіреності головним офісом ПрАТ «УТСК»; факт знаходження в Державному реєстрі фінансових установ Волинського регіонального управління ПрАТ «УТСК» підтверджує витяг з даного реєстру.

Щодо невідповідності оспорюваного договору типовим умовам договорів та Правилам страхування вказує, що зазначеними не передбачено жодного пункту, який дозволяв би страхувати ризики, що передбачені в п. 3.2.1.1 р. 3 договору № 13139, в т.ч. страхування збитків, завданих внаслідок знищення, пошкодження, втрати або недостачі вантажу, що сталися з будь-яких причин, в т.ч. в результаті протиправних дій третіх осіб, розкрадання вантажу шляхом грабежу, розбою, крадіжки, шахрайства, пропажі вантажу разом з перевізником; дає визначення страхового ризику за р.3 Умов добровільного страхування відповідальності автоперевізників та експедиторів, затв. 23.10.2006 року; вказуючи, що згідно п. 4.1.5 р. 4 даних Умов Страховик взагалі не може покривати будь-які збитки у разі неправомірних, навмисних дій чи грубої необережності Страхувальника, його працівників, агентів чи інших осіб, залучених до виконання перевезень/експедиції, або осіб, що перебувають з ним у договірних відносинах; відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається недійсним.

В судовому засіданні 04.03.2019 року представник позивача позов підтримав з підстав викладених у ньому та просить його задоволити; представник відповідача підтримав викладене у відзиві на позов та просить відмовити в його задоволенні.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Як слідує з матеріалів справи предметом спору у справі, що розглядається є визнання договору не дійсним з підстав: відсутності у особи, яка його підписала з боку ПАТ «УТСК» повноважень на підписання, невідповідності договору типовій формі, затвердженої позивачем; відсутності належних повноважень у ОСОБА_3 на підписання довіреності № 103.

У преамбулі договору UD №13139 від 05.02.2014р. добровільного страхування відповідальності експедитора(т.1 а.с.9-19) зазначено, що з боку позивача останній підписано директором Волинського регіонального управляння ПАТ «УТСК», який діяв на підставі довіреності №103 від 01.01.2014 року.

Згідно п.5.5 договору, страхова премія становить 2320 грн.

Згідно п. 6.2. договір набуває чинності з 00:00 годин дня, наступного за днем надходження страхової премії, зазначеної у п. 5.5. цього Договору.

Платіжним дорученням №753 від 13.02.2014 року ПП «ТЛК Європа» перерахувало ПрАТ «УТСК», 2320,00 грн.; призначення платежу оплата за договір страхування ЦВ автоперевізника № 11666 від 09.12.2013 та зг.ген.договором № 37 від 19.11.2013 року, зг.рахунку № Ч-03/42 від 05.02.2014 року без ПДВ (а.с.104 т.1).

Рахунок №Ч-02/42 від 05.02.2014 року на суму 2320,00 грн. з призначенням страхова премія, виписаний директором регіонального управління, призначення - оплата за договір страхування ЦВ експедитора №13139 від 05.02.2014 року (а.с. 13 т.1).

Згідно ст.10 Закону України «Про страхування», страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобовязаний внести страховику згідно з договором страхування.

Таким чином відповідач здійснив сплату страхової премії за договором № 13139 від 05.02.2014 року згідно рахунку № 4-02/42 від 05.02.2014 року в розмірі визначеному п.5.5. останнього 2320,00 грн.

Умовами зазначеного договору визначено порядок набрання ним чинності із вказівкою на подію сплату страхової премії, що відповідно до платіжного доручення №753 відбулося від 13.02.2014 року.

Факт отримання позивачем даної суми від відповідача підтверджується довідкою позивача за вих. № 77 від 20.02.2019 року (т.2 а.с.56).

Твердження позивача, що отримані кошти на час розгляду справи не віднесені до жодного правочину з причин наявності помилки в платіжному дорученні від 13.02.2014 року №753 не спростовують факту їх отримання по рахунку № 4-03/42 від 05.02.2014 року, в якому вказано оспорюваний договір. При цьому позивач, який не міг здійснити віднесення платежу до відповідного правочину не здійснив повернення коштів на рахунок відповідача, чим фактично підтвердив їх прийняття.

Норми ст.139 ГК України визначають, що майно це сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Відповідно до ст.190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважається як окрема річ, сукупність речей, так і майнові права та обов'язки. Майнові права і обов'язки також відображені у балансі суб'єкта господарювання.

Майно можна класифікувати як:

1) рухоме і нерухоме майно (ст. 181 ЦК);

2) залежно від використання/невикористання в безпосередній виробничій діяльності;

3) за оборотоздатністю: майно, вилучене з обороту, обмежене в обороті та таке, що перебуває у вільному обороті (ст. 178 ЦК);

4) матеріальні і нематеріальні активи.

У статті 139 ГК України наведена класифікація майнових цінностей залежно від економічної форми, якої вони набувають у процесі здійснення господарської діяльності, а саме: основні фонди, оборотні засоби, кошти, товари. Коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Змістом ст.1212 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що з боку позивача відбулося прийняття правочину до виконання.

Згідно з ст. 241 ЦК України правочин вважається схваленим у разі, якщо особа, від імені якої діє представник, вчинила дії, що свідчать про прийняття правочину до виконання.

Посилання позивача на рішення Господарського суду 09.07.2015 року у справі №910/13477/15, яким суд, на думку позивача, встановив факт відсутності повноважень на видання довіреності № 103 від 01.01.2014 року не доводять того факту, що спірний правочин не був укладений та сторони не прийняли його до виконання.

Разом з цим, судом встановлено, що в проваджені Північного апеляційного господарського суду перебуває справа №910/922/18; предметом розгляду якої є вимога ПП «ТЛК Європа» до ПАТ «УТСК» про стягнення суми страхового відшкодування.

Зміст судових актів ухвалених у справі №910/922/18 свідчить про те, що ПАТ «УТСК» протягом розгляду справи №910/922/18 посилаючись саме на умови спірного договору звертався до ПП «ТЛК Європа» з письмовими запитами(т.1, а.с.105-107) про отримання документів та даних з приводу встановлення обставин страхового випадку.

І саме на виконання умов спірного договору позивач прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, вих. №136 від 19.02.2018 року.

Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що ПАТ «УТСК» здійснював конклюдентні дії, виконуючи положення спірного договору, як страховик, а саме у вигляді направлення запитів до ПП «ТЛК Європа», прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, прийняття оплати страхової премії, що дає підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

Так, в своєму запиті № 455 позивач зазначив «звертаємо увагу, що взаємовідносини між Приватне підприємство «ТЛК Європа» та ПрАТ «УТСК» детально врегульовані умовами Договору №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора від 05.02.2014 року (надалі - Договір №13139)», чим вкотре підтверджено визнання позивачем договору №13139 добровільного страхування відповідальності експедитора від 05.02.2014 року.

При розгляді спору суд враховує позицію визначену у п.3.4. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до якої наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Якщо керівник відособленого підрозділу юридичної особи мав відповідні повноваження, але у правочині помилково відсутні вказівки на те, що її укладено від імені юридичної особи, то ця обставина також не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У таких випадках правочин слід вважати вчиненим від імені юридичної особи.

Доводи позивача в частині того, що Статутом ПрАТ «УТСК»(слідує з пояснень позивача т.1 а.с.133), директори філії, представництв або регіональних управлінь не наділені повноваженнями самостійно без довіреності підписувати договори страхування спростовуються договором №11666 від грудня 2013 (т.1 а.с.141 на звороті), який зі сторони ПрАТ «УТСК» також укладено директором Волинського РУ ОСОБА_4; копію довіреності ПрАТ «УТСК» №72 від 30.10.2014р. на ОСОБА_4 щодо укладання договорів страхування.

Також з матеріалів справи вбачається, що протягом 2014 року між позивачем в особі директора Волинського регіонального управління ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування відповідальності автоперевізників № UD № 14204 від 18.06.2014 р. та договір добровільного страхування відповідальності автоперевізників №UD № 15305 від 12.12.2014 р., який діяв саме на підставі довіреності № 103 від 01.01.2014 року(т.2 а.с.14-31).

Суд критично оцінює заяву свідка в цілому та зазначає, що його твердження про не підписання ним тексту спірного договору не підтверджено жодним належним та допустимим доказом; рахунок № Ч-02/42 від 05.02.2014 року містить підпис директора Волинського регіонального управління ПАТ «УТСК» з посиланням на даний договір, свідок у своєї заяві не ставить свій підпис під сумнів; підпис директора Волинського регіонального управління ПАТ «УТСК» на спірному договорі та рахунку № Ч-02/42 засвідчено печаткою регіонального управління, що виключає її використання іншою особою ніж регіональним управлінням.

Вказівка свідка на те, що спірний договір не відповідає змісту типових договорів, які укладалися Волинським регіональний управлінням від імені ПАТ «УТСК» не є доказом підтвердження недійсності правочину з огляду на таке.

Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку (ст. 630 ЦК України).

Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Типові умови, як правило, розробляються тими чи іншими підприємницькими обґєднаннями на підставі узагальненого досвіду практики укладання і виконання договорів певного виду і можуть погоджуватися з основними споживачами і їх обґєднаннями. Типові умови полегшують укладання і виконання договорів, є певним орієнтиром для сторін при визначені ними своїх взаємовідносин і отримують широке застосування в умовах ринкової економіки, особливо, у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Типові умови можуть мати різну форму і різну назву, стосуватися договору в цілому або окремих його умов (наприклад, типові умови арбітражного застереження у сфері зовнішньоекономічних контрактів, типові умови форс-мажорного застереження тощо).

Типові умови є обовґязковими для сторін лише у випадку, якщо це встановлено самим договором.

Проте оскаржуваний договір не містить посилань на те, що його зміст визначено типовими умовами.

Типовий договір це затверджена компетентним органом письмова форма договору із заздалегідь визначеними умовами. Одні з умов, зазначених у типовому договорі, є обовязковими для сторін, інші мають рекомендаційний характер.

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами- юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках- затверджувати типові договори.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Щодо доводів позивача на недотримання умов типового договору, як на підставу визнання спірного договору не дійсним, то дані на думку суду не є підставою недійсності договору за ст. 203 ЦК України, оскільки сторони договору вільні у визначенні умов договору; договір вважається укладеним, якщо сторони в необхідній належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У будь-якому договорі його умови мають формулюватися гранично чітко, бути конкретними, відбивати всі особливості правовідносин, що встановлюються між сторонами.

Нарівні з істотними умовами в договорі можуть зазначатися і так звані звичайні умови, зміст яких відповідає диспозитивним нормам права. Це ті умови, що не потребують спеціального узгодження сторін, тому що вони набирають сили в результаті самого укладання договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не передбачена.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору добровільного страхування відповідальності експедитора № 13139 від 05.02.2014 року, а тому відмовляє в позові.

Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи, та не підлягають до задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, витрати позивача по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Суд залишає без розгляду заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки дійшов висновку про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 77, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

13.03.2019 року.

Суддя С. В. Костюк