ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2019 р. Справа№ 910/23452/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Калінін І.М., Кривошей Є.В.;

відповідача: Кебкал В.Г.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Обмачівські

Зорі"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2018 (повне

рішення складено 26.12.2018)

у справі №910/23452/17 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Обмачівські Зорі"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк

"Преміум"

про визнання договору поруки припиненим

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Обмачівські Зорі" (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Преміум" (далі за текстом - відповідач) про визнання договору поруки №11/КЛ/13/П-3 від 28.05.2013 припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення без погодження з позивачем додаткової угоди №10 від 16.06.2017 до договору Кредитної лінії №11/КЛ/13 від 28.05.2013, за виконання зобов'язань по якому позивач виступає поручителем, було збільшено обсяг відповідальності позивача в частині сплати процентів за користування кредитними коштами за період з 01.04.2016 по 14.06.2018, а тому позивач вважає, що на підставі ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України, договір поруки №11/КЛ/13-П-3 від 28.05.2013р. є припиненим.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначаючи про те, що внаслідок укладення додаткової угоди №10 від 16.06.2017 обсяг відповідальності позивача не збільшився, а зменшився, оскільки названою додатковою угодою передбачено зменшення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами з 28% до 19,5% річних, перерахунок процентів з урахуванням зменшеної процентної ставки, а також відмову відповідача від застосування до позичальника штрафних санкцій, встановлених кредитним договором та ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення умов кредитного договору до дати укладання цієї додаткової угоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 у справі №910/23452/17 у позові відмовлено, з огляду на недоведеність позивачем порушення його прав у зв'язку з укладенням додаткової угоди №10 від 16.06.2017, а також збільшення обсягу відповідальності за Договором поруки. За висновком суду першої інстанції, позивач не спростував надані відповідачем розрахунки щодо фактичного зменшення обсягу відповідальності позивача внаслідок укладення додаткової угоди №10 від 16.06.2017.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2018 у справі №910/23452/17 вказане рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову, оскільки позивач, як поручитель, зобов'язався відповідати солідарно з боржником за виконання зобов'язань за кредитним договором з урахуванням того, що сума основного зобов'язання становила 18 000 000,00 грн. з терміном нарахування процентів до 01.03.2016 включно. Однак, додатковою угодою №10 від 16.06.2017 термін нарахування процентів за кредитним договором було збільшено, чим збільшено відповідальність позивача.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2018 у справі №910/23452/17 скасовано, а матеріали справи скеровано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. При цьому суд касаційної інстанції зазначив про те, що під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене та на підставі належних доказів з'ясувати обставини щодо: обсягу відповідальності позивача, як поручителя за договором поруки з урахуванням порядку та строку нарахування процентів за користування кредитом за Кредитним договором; наявності чи відсутності збільшення зазначеного обсягу відповідальності внаслідок укладення Додаткової угоди №10 від 16.06.2017 з урахуванням зміни сторонами строку нарахування процентів, розміру процентної ставки та порядку застосування неустойки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2018 у справі №910/23452/17 задоволенні позову відмовлено повністю.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що хоча умовами додаткової угоди №10 від 16.06.2017 і збільшено строк користування кредитними коштами, але в той же час банк і позичальник домовились зменшити розмір процентів за користування кредитом. Окрім того, банк відмовився від стягнення з позичальника за час прострочки, яка виникла з 01.03.2016 до 16.06.2017, штрафних санкції, інфляційних втрат та 3% річних, що свідчить про зменшення обсягу відповідальності позичальника. За висновком суду, фактичне зменшення розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, а відтак і зменшення обсягу відповідальності позивача внаслідок укладення додаткової угоди №10 від 16.06.2017 унеможливлює застосування до договору поруки наслідків, передбачених ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/23452/17 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися під час розгляду справи місцевим господарським судом. Зокрема, позивач наголошував на наступному:

- судом не досліджено умови кредитного договору та договору поруки в частині порядку та розмірів нарахування процентів за Кредитним договором, обсягу відповідальності поручителя, а прийнято до уваги лише розрахунки відповідача, які є невірними та не відповідають умовам названих договорів;

- після 18.03.2015 позивач не надав своєї згоди на зміну своїх зобов'язань, як поручителя Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» за кредитним договором;

- в силу приписів ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України відносини поруки між сторонами у даній справі є припиненими у зв'язку зі зміною кредитного зобов'язання без згоди позивача, як поручителя, що призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача, а саме відстрочення терміну повернення кредиту та збільшення періоду нарахування відсотків за користування кредитом і відповідно сума збільшення відповідальності позивача становить 3 759 299,01 грн.

В судовому засіданні представники позивача підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 у справі №910/23452/17 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи про її необґрунтованість, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, як таке, що винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним, всебічним і об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

28.05.2013 між відповідачем, як банком, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Маяк", як позичальником, укладено договір кредитної лінії №11/КЛ/13 (далі за текстом - Кредитний договір), за умовами якого (п.п.1.1, 1.3, 1.4, 8.6) банк зобов'язується надати позичальнику в порядку та на умовах цього договору мультивалютну відновлювальну кредитну лінію (надалі - кредит), а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути (погасити) банку суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, а також виконувати інші зобов'язання, передбачені цим договором та чинним законодавством України. Загальний ліміт мультивалютної кредитної лінії, встановлюється у розмірі, еквівалентному 18 000 000,00 грн. Кінцевий термін повного та остаточного повернення (погашення) позичальником кредиту - 27.02.2015. Сторони договору погодили процентну ставку в розмірі: 23,0% річних - у гривнях; 12,8% річних - у доларах США; 12,5% річних - у євро. Договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками та діє до повного виконання сторонами, прийнятих на себе зобов'язань.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 28.05.2013 між відповідачем, як банком, та позивачем, як поручителем, укладено договір поруки №11/КЛ/13/П-3 (далі за текстом - Договір поруки), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1) поручитель прийняв на себе зобов'язання перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Маяк" зобов'язань за Кредитним договором та у повному обсязі нести солідарну відповідальність за порушення цих зобов'язань позичальником. Порукою за цим договором забезпечується виконання у повному обсязі всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором, у тому числі, але не виключно:

- виконання зобов'язань по своєчасному поверненню позичальником кредиту в розмірі 18 000 000,00 грн. не пізніше 28.02.2015;

- по сплаті процентів за користування кредитом щомісячно у розмірі 23% річних у гривнях та/або 12,8% у доларах США та/або 12,5% річних у євро не пізніше 5-го робочого дня місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а також в день закінчення строку, на який надано кредит відповідно до п.1.3 ст. 1 Кредитного договору, в день дострокового повернення кредиту або в останній день дії Кредитного договору у разі його розірвання;

- щодо дострокового виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором згідно з п.п.4.2.2, 4.2.7 ст. 4 Кредитного договору у дату, зазначену в повідомлення банку, направлення якого позичальнику передбачено п.4.2.7 ст. 4 Кредитного договору;

- щодо сплати пені за порушення строку повернення кредиту в розмірі 0,05% від суми своєчасно неповернутого кредиту за кожний день прострочення;

- щодо повернення кредиту позичальником та виконанні інших зобов'язань за Кредитним договором у разі його розірвання згідно з п.4.2.10 ст. 4 Кредитного договору не пізніш ніж в останній день дії Кредитного договору;

- щодо сплати пені за порушення строку повернення кредиту (його частини) в розмірі 0,05% від суми своєчасно не повернутого кредиту (частини кредиту) за кожний день прострочення;

- щодо сплати пені за порушення строку сплати процентів в розмірі 0,05% від суми своєчасно несплачених процентів за кожний день прострочення;

- щодо сплати штрафу за нецільове використання позичальником кредиту у розмірі 25% від суми кредитних коштів, що були використані позичальником за нецільовим призначенням;

- щодо сплати штрафу за невиконання позичальником хоча б одного із зобов'язань, встановлених п.п.4.3.6, 4.3.7, 4.3.11 ст. 4 Кредитного договору в розмірі 0.01% від розміру отриманого позичальником кредиту;

- по відшкодуванню збитків, завданих позичальником банку за Кредитним договором.

В п.п.5.3, 5.4 Договору поруки передбачено, що він набуває чинності з моменту підписання сторонами та дії до повного виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором. Порука за цим договором припиняється, якщо банк протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, та в інших, встановлених законодавством випадках.

18.03.2015 між сторонами укладено договір №1 про внесення змін до Договору поруки, згідно з яким змінено обсяг відповідальності позивача шляхом викладення п.2.1 Договору поруки в новій редакції. Зокрема, вказаним договором скориговано строк виконання зобов'язань по своєчасному поверненню позичальником кредиту в розмірі 18 000 000,00 грн. до 01.03.2015 включно, а також встановлено ставки по сплаті процентів за користування кредитом щомісячно у розмірі 28% річних у гривнях, 16,0% річних у доларах США та у євро.

16.06.2017 між відповідачем, як кредитодавцем/банком, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Маяк", як позичальником, укладено додаткову угоду №10 до Кредитного договору (далі за текстом - Додаткова угода №10), за умовами якої (п.п.1, 5) сторони домовились здійснити перерахунок процентів, нарахованих та несплачених за Кредитним договором з 01.04.2016 по 31.05.2017 включно, виходячи з процентної ставки у розмірі 19,5% річних. Окрім того, були внесені наступні зміни до п.п.1.3, 1.4 Кредитного договору:

- кінцевий термін (дата) остаточного повернення (погашення) кредиту 14.06.2018 включно, якщо такий термін (строк) не наступить раніше з підстав, що передбачені умовами цього договору або чинним законодавством України;

- за користування кредитними коштами в межах строку користування кредитом, встановленого п.1.3 ст. 1 Кредитного договору процентна ставка встановлюється, починаючи з 01.06.2017 в наступних розмірах: 19,5% річних - у гривнях; 16,0 % річних - у доларах США; 16,0 % річних - у євро;

Згідно з п.7 Додаткової угоди №10 сторони домовились, що банк не застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені Кредитним договором та не застосовуватиме відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за порушення умов кредитного договору до дати укладання цієї додаткової угоди. Штрафні санкції за порушення умов кредитного договору з дати укладення цієї додаткової угоди застосовуються на умовах, передбачених Кредитним договором.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання припиненим правовідношення за Договором поруки, укладеним між сторонами, у зв'язку зі збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок внесення змін без його згоди до Кредитного договору.

Згідно зі ст. ст. 509, 526 ЦК України, ст. ст. 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 546 ЦК України порука є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. ст. 553, 554 ЦК України).

В ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі №6-1539цс17, постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №640/15305/15-ц.

Як уже зазначалося вище, Договір поруки було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Маяк" перед відповідачем за Кредитним договором.

З огляду на умови п.1.3 Кредитного договору, позичальник мав повернути позику не пізніше 27.02.2015. Однак вказаний строк було скориговано додатковою угодою №9 від 28.01.2016 до 01.03.2016.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази виконання позичальником своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором та повернення кредитних коштів до 01.03.2016, то у відповідача (банку/кредитодавця) виникло право на стягнення з позичальника суми неповернутого кредиту, процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, а також інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. При цьому, право на звернення банку з вимогами до позичальника щодо стягнення перелічених нарахувань законодавчо не обмежується і таке право могло бути реалізоване відповідачем в будь-який час до 01.03.2019 за умови триваючого невиконання зобов'язань позичальником як відповідно до умов п.п.2.1, 5.3, 5.4 Договору поруки, так і в силу закону.

В апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що сторонами у Кредитному договорі обумовлено нарахування та сплату процентів за користування кредитом тільки у межах строку користування кредитом - до 01.03.2016. При цьому позивач послався на постанову Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, в якій наведено висновок про нарахування банком процентів за користування кредитними коштами лише в межах строку користування кредитом.

Однак, як уже зазначалося вище, за умовами Додаткової угоди №10 визначено кінцевий термін остаточного повернення (погашення) кредиту до 14.06.2018 включно, а відтак у відповідача були всі підстави для нарахування процентів саме до 14.06.2018, як на дату закінчення строку кредитування.

До того ж, судова практика, на яку посилається позивач, стосується правовідносин між кредитодавцем та позичальником, а не умов відповідальності поручителя.

При цьому колегією суддів враховано, що виходячи з умов п.п.2.1, 5.3, 5.4 Договору поруки позивач, як поручитель, зобов'язався відповідати за Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Маяк", як позичальника: не виключно до 01.03.2016; до повного виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором; протягом трьох років після настання строку виконання основного зобов'язання.

Як у позові, так і в апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що внаслідок укладення Додаткової угоди №10 без погодження з позивачем, відбулося відстрочення терміну повернення кредиту та збільшення періоду нарахування процентів за користування кредитом на 27 місяців і відповідно збільшення обсягу відповідальності позивача по процентам.

З цього приводу необхідно зазначити про те, що виходячи з умов Додаткової угоди №10 та пп.1.3, 1.4 Кредитного договору, хоча строк користування кредитними коштами і було збільшено, але банк і позичальник домовились зменшити розмір процентів за користування кредитом, а також банк відмовився від стягнення з позичальника за час прострочки, яка виникла з 01.03.2016 до 16.06.2017, штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних, що в свою чергу свідчить про зменшення обсягу відповідальності позичальника і відповідно позивача, як його поручителя.

Також позивачем не враховано висновок Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі №910/23452/17, згідно з яким сама лише зміна умов щодо збільшення періоду нарахування процентів за користування кредитом не є достатньою підставою для висновку про збільшення обсягу відповідальності поручителя за таким зобов'язанням в разі наявності одночасної зміни умов щодо процентної ставки за користування кредитом в бік зменшення, зменшення розміру неустойки тощо.

У названій постанові Верховний Суд визнав передчасним висновок про те, що збільшення Додатковою угодою №10 терміну нарахування процентів за кредитним договором більше, ніж на два роки, значно збільшило відповідальність позивача, адже згідно з встановленими судами обставинами Додатковою угодою №10 внесено зміни до низки інших умов Кредитного договору.

Окрім того, переглядаючи судові рішення у справі №910/23454/17 за позов Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Маяк" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРЕМІУМ" про визнання недійсними пунктів 1, 2 додаткового договору № 10 від 16.06.2017 та п. 5 в частині внесення змін до п.1.4 кредитного договору, Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2018 відхилив доводи про те, що банк мав право здійснювати нарахування процентів лише у терміни, визначені кредитним договором, тобто до 01.03.2016, з огляду на принцип свободи укладення договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що станом на дату укладення Додаткової угоди №10 від 16.06.2017 обсяг відповідальності позивача був більшим, ніж станом на 14.06.2018 з урахуванням умов вказаної угоди.

Зокрема, в оскаржуваному рішенні суду міститься посилання на здійснені відповідачем розрахунки заборгованості за Кредитним договором з урахуванням строкової та простроченої заборгованості по процентам, а також пені, згідно з якими:

- обсяг відповідальності позивача на дату укладення Додаткової угоди №10 (тобто на 16.06.2017), але без урахування цієї угоди, складає 28 159 276,85 грн.;

- з урахуванням умов Додаткової угоди №10 станом на 14.06.2018 (пролонгована дата повернення кредиту), розмір відповідальності позивача, як поручителя, становить 25 019 408,40 грн. Без застосування умов Додаткової угоди №10 на ту саму дату розмір відповідальності поручителя складає 34 354 090,76 грн.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що розрахунки відповідача є невірними та не відповідають умовам Кредитного договору та Договору поруки є непереконливими та відхиляються судом, оскільки на відміну від розрахунків позивача, відповідач здійснив розрахунки з урахуванням обсягу відповідальності позивача, визначеної умовами Договору поруки (в редакції договору №1 від 18.03.2015 про внесення змін до Договору поруки). Відповідальність поручителя перед банком відрізняється від відповідальності позичальника перед банком у розмірі пені та штрафних санкцій за невиконання умов Кредитного договору у бік зменшення порівняно із позичальником і в розрахунках відповідача наявний лише той обсяг відповідальності, за який поручався позивач. Доказів на підтвердження протилежно суду не надано.

Таким чином, в даному випадку має місце фактичне зменшення розміру заборгованості позичальника за Кредитним договором, а відтак і зменшення обсягу відповідальності позивача внаслідок укладення Додаткової угоди №10, що унеможливлює застосування до Договору поруки наслідків, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що розрахунки сторін по нарахуванню процентів за користування коштами, здійсненими після 14.06.2018 (дата повернення кредиту згідно з Додатковою угодою №10) та за ставкою, яка не відповідає умовам Додаткової угоди №10 і Кредитному договору, не можуть свідчити про збільшення обсягу відповідальності позивача у межах встановлених правовідносин.

Оскільки позивачем не доведено збільшення обсягу його відповідальності, як поручителя, внаслідок укладення Додаткової угоди №10 від 16.06.2017, підстави для задоволення позову відсутні.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують вищевказаних висновків суду. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні по справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов'язані з поданням апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Обмачівські Зорі" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2018 у справі №910/23452/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23452/17 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 14.03.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир