ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2019 р. Справа№ 910/7418/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

секретар Добрицька В.С.

за участю

представників: позивача - Гарматін К.В.

відповідача - Кальний Д.І.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Санаторій "Конча-Заспа"

на рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2018 р. (повне рішення складено 25.10.2018 р.)

у справі № 910/7418/18 (суддя - Гулевець О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Державного підприємства "Санаторій "Конча-Заспа"

про стягнення заборгованості у розмірі 310008,90 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулося з позовом до Державного підприємства "Санаторій "Конча-Заспа" про стягнення заборгованості за договором № 12893/1-5-01 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі від 22.01.2015 р. у загальному розмірі 310008,90 грн, з яких: 185676,40 грн - заборгованість за надані послуги з приймання стічних вод через приєднані мережі, 65695,81 грн - інфляційні втрати, 14378,59 грн - 3% річних, 25690,46 грн - пеня та 18567,64 грн - штраф.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач свої зобов'язання за укладеним договором №12893/1-5-01 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі від 22.01.2015 р. не виконує належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.10.2018 р. у цій справі закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 185676,40 грн, в іншій частині позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 42254,83 грн, 3% річних у розмірі 12676,12 грн, пеню у розмірі 21945,05 грн та штраф у розмірі 18567,64 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство "Санаторій "Конча-Заспа" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 42254,83 грн, 3% річних у розмірі 12676,12 грн, пені у розмірі 21945,05 грн та штрафу у розмірі 18567,64 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, здійснюючи розрахунок заборгованості відповідача, позивачем не було враховано пільги та субсидії відповідача по оплаті послуг за договором, які Управління праці та соціального захисту населення Голосіївського району м. Києва компенсує позивачу.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2018 р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Санаторій "Конча-Заспа" передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Калатай Н.Ф., Власов Ю.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/7418/18 та призначено її до розгляду на 23.01.2019 р.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/328/19 від 22.01.2019 р. у зв`язку з перебуванням судді Власова Ю.Л. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/7418/18.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 р. апеляційну скаргу у справі № 910/7418/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2019 р. справу прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

22.01.2015 р. між Публічним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київодоканал" (далі - постачальник) та Державним підприємством "Санаторій "Конча-Заспа" (далі - абонент) було укладено договір на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі № 12893/1-5-01 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної холодної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації м. Києва за адресами об'єктів водоспоживання, зазначеними у дислокації об'єктів водоспоживання та водовідведення та на підставі пред'явлених абонентом умов (дозволу) на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язався здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору.

Згідно з п. 2.1.2 договору зняття показів засобу (-ів) обліку здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника у присутності представника абонента. В разі, якщо абонент не забезпечить присутності свого представника для зняття показів, дані, що зняті постачальником, є підставою для виставлення розрахункових документів на оплату наданих послуг.

Як передбачено п. 2.1.4 договору, кількість стічних вод, які надходять у міську каналізаційну мережу, визначається за показами засобів обліку стічних вод, або за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показами засобів обліку води та/або іншими способами визначення об'ємів стоків у відповідності до Правил користування.

У відповідності до п. 2.1.6 договору облікові дані абонента щодо кількості та вартості спожитих ним послуг підлягають обов'язковому звірянню у постачальника. Абонент щоквартально, не пізніше 10-го числа наступного за звітним кварталом місяця та в інші строки (за письмовою вимогою постачальника) направляє до останнього письмовий звіт по обсягам наданих послуг та проводить з останнім звіряння обсягів наданих послуг у відповідному обліковому періоді, а також звіряння по проведених розрахунках за надані послуги. Для проведення звіряння абонент направляє свого представника до постачальника із необхідними для цього обліковими та бухгалтерськими документами. Звіряння вважається проведеним з моменту отримання постачальником підписаного повноважними особами Акту звіряння розрахунків. В разі невиконання абонентом цього пункту договору, облікові дані Постачальника щодо кількості та вартості наданих послуг та проведених абонентом розрахунків вважаються безумовно погодженими абонентом.

За змістом п. 2.2.1 договору постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за надані послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації м. Києва відповідно до встановлених тарифів.

Відповідно до п. 2.2.2 договору оплата вартості послуг здійснюється абонентом щомісячно у безготівковій формі у п'ятиденний строк дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента.

Згідно з п. 2.2.3 договору, у разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документу, абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг, не пізніше 5-го числа наступного місяця, платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості наданих йому послуг.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, зазначених розрахунковому документі, абонент зобов'язаний у десятиденний строк з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи письмово повідомити про це постачальника та у цей же строк направити представника з обґрунтовуючими документами для проведення звіряння та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною (п. 2.2.4 договору).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, відповідач, на думку позивача, у період з 01.08.2015 р. по 28.02.2018 р. заборгованість за надані послуги не сплатив, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у загальній сумі 185676,40 грн (по коду 1-1246 за період з 01.08.2015 р. по 28.02.2018 р. заборгованість у розмірі 174002,39 грн; по коду 20-804 за період з 01.11.2016 р. по 28.02.2018 р. заборгованість у розмірі 11674,01 грн).

За змістом ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов'язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На виконання умов укладеного договору за період з 01.08.2015 р. по 28.02.2018 р. позивач надав відповідачу послуги по коду 1-1246 на суму 1582678,19 грн та по коду 20-804 на суму 22780,90 грн, що підтверджується актами про зняття показань з приладів обліку за спірний період, підписаними уповноваженими представниками сторін та розшифровками рахунків відповідача.

На виконання п. 2.2.1 договору позивачем виставлено платіжні документи до банківських установ за спірний період, що підтверджується реєстрами дебетових повідомлень та довідками ПАТ "КБ "Хрещатик", ПАТ "Банк Кредит Дніпро" щодо надсилання на адресу ДП "Санаторій "Конча-Заспа" дебетових повідомлень.

Відповідач частково оплатив надані позивачем послуги по договору, що підтверджується банківськими виписками, витягами з реєстрів наданих пільг та субсидій та реєстром надходжень грошових коштів.

Згідно із детальними розрахунком заборгованості за укладеним договором заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.08.2015 р. по 28.02.2018 р. становила 185676,40 грн.

Разом з цим, після порушення провадження у даній справі відповідачем була сплачена заборгованість позивачу у сумі 185676,40 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 8833 від 15.06.2018 р., № 8834 від 15.06.2018 р., № 8835 від 15.06.2018р. про оплату заборгованості за жовтень-грудень 2017 року.

При цьому, платіжне доручення № 8816 від 11.06.2018 р. на суму 70699,20 грн не приймається судом як доказ сплати заявленого до стягнення боргу, оскільки згідно із вказаного платіжного доручення відповідачем здійснено оплату за квітень 2018 року, що не входить до спірного періоду у даній справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки сума заборгованості у розмірі 185676,40 грн була сплачена відповідачем в процесі розгляду справи місцевим судом, провадження у цій справі в частині позовних вимог про стягнення 185676,40 грн підлягає закриттю у зв'язку з відсутністю предмету спору.

За неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 14378,59 грн за періоди з 25.08.2016 р. по 28.02.2018 р. та з 08.11.2016 р. по 28.02.2018 р., а також інфляційні втрати у розмірі 65695,81 грн за періоди з 25.08.2016 по 28.02.2018 р. та з 08.11.2016 р. по 28.02.2018 р.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Як передбачено п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вбачається, що, здійснюючи розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, позивачем було допущено арифметичну помилку.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого задоволенню підлягають інфляційні втрати у розмірі 42254,83 грн та 3% річних у розмірі 12676,12 грн.

Також, за неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 25690,46 грн пені за період з 22.03.2017 р. по 28.02.2018 р. та за період з 18.03.2017 р. по 28.02.2018 р., а також штраф у розмірі 18567,64 грн.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як передбачено ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 4.2 договору сторони погодили, що у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. Нарахування пені припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вбачається, що позивачем було нараховано пеню у сумі 25690,46 грн за загальні періоди з 22.03.2017 р. по 28.02.2018 р. та з 18.03.2017 р. по 28.02.2018 р.

Під час розгляду справи місцевим судом відповідач заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як передбачено п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, сама по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду 08.06.2018 р., нарахування пені до 08.06.2017 р. здійснене останнім поза межами строку позовної давності та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 21945,05 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з 4.6 договору за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок або вимогу щодо оплати абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми, яку відмовився сплатити. Сплата штрафу не звільняє абонента від обов'язку оплатити рахунок постачальника.

Як було встановлено вище, відповідачем не було сплачено основну заборгованість за укладеним договором у загальному розмірі 185676,40 грн.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 18567,64 грн, є обґрунтованою, арифметично правильною, відповідає умовам укладеного договору та такою, що підлягає задоволенню.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2018 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства "Санаторій "Конча-Заспа" не підлягає задоволенню.

Доводи скаржника про те, що розрахунок заборгованості відповідача було здійснено позивачем без врахуванням пільг та субсидій відповідача по оплаті послуг за договором, які Управління праці та соціального захисту населення Голосіївського району м. Києва компенсує позивачу, колегія вважає необґрунтованими, оскільки позивач, як виробник послуг з водопостачання та водовідведення, не виставляє суми пільг, субсидій на оплату комунальних послуг у зв'язку з тим, що оплата вказаних послуг відбувається за рахунок державного та місцевого бюджетів.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведене вище.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Санаторій "Конча-Заспа" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2018 р. у справі № 910/7418/18 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на Державне підприємство "Санаторій "Конча-Заспа".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту відповідно до ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.03.2019 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна