ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2019 р. Справа№ 910/5104/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Смірнової Л.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 06.03.2019

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2018

у справі № 910/5104/18 (суддя - Борисенко І.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

третя особа 1 - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

третя особа 2 - Київська міська рада

про стягнення 496 315, 66 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270, 271 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог та заяви про заміну сторони у справі

У квітні 2018 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго») (з урахуванням уточнень) про стягнення 374 871, 74 грн за договором купівлі-продажу №1247/14-БО-41 від 09.12.2013

Позовні вимоги про стягнення обґрунтовані тим, що 09.12.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір №1247/14-БО-41 купівлі-продажу природного газу з додатковими угодами № 1-7. На виконання умов договору позивач поставив протягом січня - грудня 2014 року, а відповідач прийняв природній газ на загальну суму 469 413,40 грн. В порушення умов договору відповідачем несвоєчасно здійснювалися оплати за спожитий природній газ, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 374 871, 74 грн (з урахуванням уточнень позовних вимог), з яких: 83 962, 50 грн пені, 33 320, 29 грн 3% річних, 341 551, 45 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго»» та Київську міську раду.

30.10.2018 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до суду першої інстанції із заявою про заміну ПАТ «Київенерго» його правонаступником - КП «Київтеплоенерго». Також позивач просив поновити пропущений строк для подачі клопотання про заміну сторони у справі правонаступником та поновити строк для подачі доказів, копії яких додавалися до клопотання.

Подана заява мотивована тим, що між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНИК) (змінено найменування на ПАТ «Київенерго») та Київською міською державною адміністрацією (АДМІНІСТРАЦІЯ), в особі її Голови, 27.09.2001 укладено угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва (далі - угода). Відповідно до угоди «КИЇВЕНЕРГО» було передано у володіння і користування майно територіальної громади міста Києва, зокрема те, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії. Виходячи з викладеного, 31.07.2018 з володіння та користування ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» вибуло наступне: цілісний майновий комплекс - сміттєспалювальний завод «Енергія» та інше енергетичне обладнання (індивідуально визначене майно), що в комплексі забезпечували виробництво теплової енергії для задоволення суспільних потреб в тепловій енергії споживачів на території м. Києва. Таким чином, факт зміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії, який відбувся 31.07.2018 підтверджується трьохстороннім актом приймання-передачі основних засобів від 31.07.2018 та наказом Департаменту комунальної власності м. Києва від 01.08.2018 № 370 та Додатком № 16 до нього, що, на думку заявника, є підставою для заміни сторони по справі - відповідача його правонаступником.

Аналогічна клопотання про заміну сторони у справі правонаступником 13.09.2018 також було подано ПАТ «Київенерго».

2. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2018 поновлено позивачу пропущений процесуальний строк для подачі клопотання про заміну ПАТ «Київнерго» на КП «Київтеплоенерго». Поновлено позивачу пропущений процесуальний строк для подачі доказів, копії яких додані до зазначеного вище клопотання. В задоволенні клопотання ППАТ «НАК «Нафтогаз України» про залучення до участі у справі правонаступника відповідача та заміну ПАТ «Київенерго» його правонаступником - КП «Київтеплоенерго» відмовлено.

Аналогічна ухвала від 08.11.2018 постановлена судом першої інстанції за клопотанням ПАТ «Київнерго» про залучення до участі у справі правонаступника відповідача та заміну ПАТ «Київенерго» його правонаступником - КП «Київтеплоенерго».

Оскаржена ухвала Господарського суду міста Києва обґрунтована тим, що КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником ПАТ «Київенерго» лише в частині зобов'язань з оплати спожитого останнім природного газу, тобто в частині основного боргу, з дати затвердження мирової угоди, якою не було передбачено передання КП «Київтеплоенерго» боргу зі штрафних санкцій.

А тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України та не підлягають до застосуванню до даного спору.

Суд першої інстанції вказав, що положення ч. 4 ст. 13, ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України виключать можливості заміни боржника (ПАТ «Київенерго») на КП «Київтеплоенерго» за зобов'язаннями ПАТ «Київенерго» перед НАК «Нафтогаз України» за відсутності волі КП «Київтеплоенерго» та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов'язанню прав вимоги до споживачів, а відтак відсутні передбачені ст. 52 ГПК України умови для визначення КП «Київтеплоенерго» правонаступником ПАТ «Київенерго» за борговими зобов'язаннями.

Відповідно суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстави для застосування положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» до спірних правовідносин та здійснення заміни боржника його правонаступником на підставі поданої заяви.

3. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

До Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в якій скаржник просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2018 та постановити нову ухвалу, якою замінити відповідача ПАТ «Київенерго» правонаступником КП «Київтеплоенерго».

Скаржник вважає, що факт зміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії підтверджується наказом Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради від 04.05.2018 № 224, довідкою від 21.09.2018 № 32АУ/6/1/1613, що, на думку скаржника, є підставою для заміни сторони по справі - відповідача його правонаступником.

Скаржник стверджує, що факт заміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії, є достатньою підставою для заміни сторони - відповідача його правонаступником.

Також позивач зазначає, що КП «Київтеплоенерго», за яким на праві господарського відання закріплено комунальне майно, що повернуте з володіння та користування ПАТ «Київенерго», є правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати природного газу, як енергоносія, спожитого для виробництва теплової енергії, в силу ст. 22 Закону України «Про теплопостачання». При цьому, на думку скаржника, відбувається заміна особи у зобов'язальних відносинах без заміни складу як основного зобов'язання, так і нерозривно пов'язаних з ним похідних зобов'язань (сплата неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних, повернення надлишково сплачених коштів, тощо).

4. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

25.02.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від КП «Київтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому третя особа заперечила проти вимог апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

КП «Київтеплоенерго» зазначає, що позивач та відповідач, при розгляді клопотання про заміну сторони правонаступником в першій інстанції не надали належних та допустимих доказів, які підтверджують факт правонаступництва в порядку ст. 52 ГПК України. Документи, на які посилається скаржник, в підтвердження факту правонаступництва, підтверджують, на думку третьої особи, лише те, що комунальне майно було повернуто із володіння ПАТ «Київенерго» у володіння територіальної громади.

КП «Київтеплоенерго» вказує, що застосування судом норми ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» та ст. 52 ГПК України призведе до втручання у право комунальної власності територіальної громади м. Києва на мирне володіння майном (грошовими коштами) та призведе до порушення прав громади.

25.02.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа заперечила проти вимог апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Київська міськрада зазначає, що КП «Київтеплоенерго» повернено майно з володіння та користування ПАТ «Київенерго», яке перебувало у відповідача на підставі угоди про реалізацію проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва.

Київська міськрада вказує, що посилання скаржника на те, що під правонаступництвом за ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» розуміється перехід усієї сукупності прав та обов'язків у конкретному зобов'язанні від однієї особи (праводателя) до іншої (правонаступника), у зв'язку із вибуттям праводателя зі складу матеріального правовідношення, є припущенням, що не ґрунтується на нормах законодавства.

Також Київська міськрада вказує, що законодавство та укладений між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу природного газу не ставлять в залежність один від одного питання наявності у ПАТ «Київенерго» майна для виробництва теплової енергії від своєчасності та повноти розрахунків споживачів за надані їм ПАТ «Київенерго» послуги та, відповідно, виконання ним договірних зобов'язання перед позивачем. Відтак, посилання скаржника на ст. 319, 322 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки обов'язок виконання умов договору купівлі-продажу природного газу, укладеного за власним волевиявленням ПАТ «Київенерго», не пов'язано з відсутністю або наявністю у нього теплогенеруючого майна у користуванні.

5. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

15.12.2018 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» через суд першої інстанції звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2018, яка залишалася без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2018, запропоновано учасникам провадження надати відзиви та заперечення на відзив, встановлено строк для подачі відповідних заяв, скаргу призначено до розгляду на 06.03.2019. Заяв про продовження процесуального строку в порядку ч. 2 ст. 119 ГПК України не надійшло.

У судове засідання 06.03.2019 з'явилися представники сторін - позивача та відповідача та представники третіх осіб.

У судовому засіданні представники скаржника та відповідача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати. Представники третіх осіб заперечили проти вимог апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Як вбачається з апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу предметом оскарження (не згоди) скаржника є виключно відмова в заміні відповідача правонаступником. Інші питання, які вирішувалися оскаржуваною ухвалою (поновлення строку для подачі клопотання про заміну сторони та поновлено пропущеного процесуального строку для подачі доказів) а ні скаржником, а ні іншими учасниками справи не оскаржується та не заперечується.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

6. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Предметом розгляду у даній справі стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання. Предметом же апеляційного перегляду - ухвала про відмову в задоволенні заяви про заміну сторони у справі (відповідача).

Суд першої інстанції встановив, що 27.09.2001 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (енергопостачальник), яка змінила найменування на ПАТ «Київенерго» та Київською міською державною адміністрацією (адміністрація) укладено угоду щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва (далі - угода).

Згідно з п. 1.1. угоди, в редакції додаткової угоди від 30.04.2007, за цією угодою з метою реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва, вирішення питань підвищення надійності енергопостачання споживачів м. Києва, проведення єдиної тарифної та технічної політики, забезпечення стабільних надходжень до бюджету, відновлення, реконструкції та ефективного використання основних фондів, створення нових потужностей та впорядкування існуючих у місті систем енергопостачання, створення єдиного технологічного циклу та системи розрахунків за спожиті енергоносії, забезпечення соціальної захищеності та гарантованої зайнятості працівників енергетичного комплексу адміністрація передає енергопостачальнику, а енергопостачальник приймає майно, що відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Києва, перелік якого наведено у додатку 1, додатку 2 та додатку 3 до цієї Угоди (далі - майно), у володіння та користування з обмеженням правомочності розпорядження щодо майна за згодою власника, відповідно до умов цієї угоди та вимог чинного законодавства.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з угодою ПАТ «Київенерго» було передано у володіння і користування майно територіальної громади міста Києва, зокрема те, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії.

Тобто, ПАТ «Київенерго» здійснювало на переданому у користування майні територіальної громади міста Києва на підставі виданих ліцензій виробництво, постачання та транспортування теплової енергії з використанням природного газу в якості сировини.

20.06.2017 Київською міською радою прийнято рішення № 439/2661 «Про припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (далі - рішення), яким вирішено продовжити дію угоди до 26.04.2018 включно, та внести відповідні зміни до угоди згідно з додатком 1 до цього рішення; припинити дію угоди з 27.04.2018. Відповідна додаткова угода до угоди підписана сторонами 19.12.2017.

Пунктом 4 рішення № 439/2661 від 20.06.2017 Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) доручено визначити комунальне підприємство та закріпити за ним на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, повернуте із володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди.

Відповідно до п. 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» визначено КП «Київтеплоенерго» підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення угоди.

24.04.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581, відповідно до якого користування майном ТЕЦ-5, ТЕЦ-6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого на вул. Колекторній, 44 (Завод «Енергія»), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та відповідно до угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго» продовжено дію угоди до 31.07.2018, в частині іншого майна дію угоди продовжено до 30.04.2018. Відповідна додаткова угода до угоди підписана сторонами 26.04.2018.

Згідно з наказом Департаменту комунальної власності м. Києва № 224 від 04.05.2018 «Про закріплення основних засобів за КП «Київтеплоенерго» закріплено за КП «Київтеплоенерго» на праві господарського відання з дня, наступного за днем підписання акта приймання-передавання основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які передаються виконавчому органу Київради (Київської міської державної адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Киїенерго» у зв'язку з припиненням угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної з Київською міською адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», що на момент передачі обліковуються за СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго», основні засоби згідно додатком 3.

01.08.2018 наказом Департаменту комунальної власності м. Києва № 370 внесено зміни до наказу № 224 від 04.05.2018 та доповнено його новими пунктами. Відповідно до актів приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування ПАТ «Київенерго» у зв'язку з припиненням угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», що на момент передачі обліковуються за СВП «КТЕЦ» ПАТ «Київенерго» від 31.07.2018 майно повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

Склад, права, обов'язки та інститут процесуального правонаступництва учасників провадження урегульовано Главою 4 ГПК України.

Відповідно до ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов'язків сторони у справі до іншої особи у зв'язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв'язок матеріального і процесуального права, фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку, для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Отже, правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Розрізняють дві форми правонаступництва: універсальне та часткове (сингулярне). При універсальному правонаступництві до правонаступника (фізичної або юридичної особи) разом з правами первісного кредитора переходять і його обов'язки. Таке правонаступництво має місце у разі спадкування, реорганізації юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. При частковому (сингулярному) правонаступництві до правонаступника переходять тільки певні права та обов'язки кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник, в якості підстав для здійснення правонаступництва відповідача у заяві про його заміну правонаступником послався зокрема на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання».

Положеннями ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що у разі якщо суб'єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб'єкт стає правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Отже, зазначена норма передбачає особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції.

Частина 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» визначає випадок правонаступництва за борговими зобов'язаннями суб'єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс з вироблення теплової енергії, новим суб'єктом господарювання, який одержав таке майно в користування.

Як встановив суд першої інстанції, цілісний майновий комплекс був повернутий власнику (територіальній громаді м. Києва, яку представляє Київська міська рада) попереднім користувачем (ПАТ «Київенерго») у зв'язку з припиненням дії угоди, на підставі якої попередній користувач володів та користувався комплексом. У подальшому комплекс був переданий власником у володіння та користування іншому суб'єкту господарювання - КП «Київтеплоенерго». Тобто мають місце обставини, за яких кінцевими власниками юридичних осіб - попереднього та наступного користувачів цілісного майнового комплексу є різні особи.

У випадку передачі комплексу з вироблення теплової енергії від одного користувача до іншого (за умови, що кінцевим власником користувачів є різні особи) відбувається перехід зобов'язань до нового суб'єкта, а відтак і зміна особи кінцевого учасника (власника).

За таких обставин, здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» буде мати своїм наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальність за неефективне використання об'єктів теплопостачання конкретним суб'єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Покладення ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» обов'язку суб'єкта господарювання приватної форми власності на орган місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) сплатити боргові зобов'язання (в тому числі похідні зобов'язання у вигляді відповідальності за неналежне виконання основного зобов'язання) без передачі кореспондуючого цьому борговому зобов'язанню права вимоги до споживачів теплової енергії призводить до покращення майнового стану (збагачення) попереднього користувача за рахунок нового.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таки суб'єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведені положення поширюються на всіх суб'єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування (створювані ними комунальні підприємства).

Правова сутність ст. 13, та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що поширення положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» до даних правовідносин буде мати наслідком протиправне позбавлення органу місцевого самоврядування (в т.ч. через створювані ним комунальні підприємства) права розпорядження своєю власністю, та містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин із порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.12.2018 у справі №910/5082/18, ухваленій за таких же обставин, яка, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, є обов'язковою до застосування.

Наведеним спростовуються посилання скаржників про те, що норма, закріплена в ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», не має дискримінаційного характеру для КП «Київтеплоенерго». Відповідно, безпідставним є посилання скаржника про автоматичне правонаступництво за умови передання на праві господарського відання закріпленого комунального майна, повернутого з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

Суд, вирішуючи питання процесуального правонаступництва, відповідно до ст. 52 ГПК України зобов'язаний керуватися доказами, які беззаперечно підтверджують факт настання матеріального правонаступництва за конкретним предметом спору та відносно конкретного учасника у відносинах, щодо яких виник спір.

Спір у даній справі виник у зв'язку з неналежним виконанням саме відповідачем - ПАТ «Київенерго» договору постачання природного газу, укладеного між ним та ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ. Більше того, предметом спору у цій справі є виключно стягнення з ПАТ «Київенерго» додаткових нарахувань за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання: пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Пеня є одним із видів цивільної відповідальності, яку учасник господарських відносин несе у разі невиконання або неналежного виконання ним господарського зобов'язання. Інфляційні нарахування та три відсотки річних є видом цивільної відповідальності за порушення грошового зобов'язання та є способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов'язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

За загальним правилом покладення обов'язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов'язків).

У випадку повернення цілісного майнового комплексу по виробленню теплової енергії з користування ПАТ «Київенерго» власнику, яким у цьому випадку є орган місцевого самоврядування (Київська міська рада) в особі створеного нею комунального підприємства, якому передано таке майно, такий власник позбавлений права відмовитися від експлуатації такого об'єкту, що свідчить про відсутність волевиявлення власника чи нового користувача комплексу на прийняття боргів попереднього власника.

При цьому, скаржник, звертаючись до суду із заявою про заміну сторони правонаступником в порядку ст. 52 ГПК України, не надав ні доказів у підтвердження того, що КП «Київтеплоенерго» фактично стало правонаступником за кожною із заявлених позовних вимог у цій справі (штрафних санкцій та додаткових нарахувань) і в конкретних сумах, ні доказів того, що ці боргові зобов'язання були визнані новим користувачем та обліковувались у його бухгалтерському обліку відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» на нового користувача майна будуть покладені також і похідні зобов'язання попереднього користувача (інфляційні, 3% річних, пеня, штрафи), які виникли внаслідок порушення попереднім користувачем основного зобов'язання, що також суперечитиме принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності, визначеного ч. 2 ст. 61 Конституції України.

Наведене спростовує посилання скаржника про те, що у даному випадку відбувається заміна особи у зобов'язальних відносинах без заміни складу як основного зобов'язання, так і нерозривно пов'язаних з ним похідних зобов'язань (сплата неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних, повернення надлишково сплачених коштів, тощо).

За таких обставин, Північний апеляційний суд дійшов висновку, що положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб'єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 1 та 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.12.2018 у справі №910/5082/18.

Норми, закріплені в ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» є такими, що не містять чітких та зрозумілих формулювань, є суперечливими з іншими нормами чинного законодавства, не відповідають принципам верховенства права та Конституції України.

Отже, норма, закріплена в ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», не підлягає застосуванню до даного спору у вирішенні питання правонаступництва відповідача, оскільки суперечить її застосуванню, як елементу верховенства права.

Також необґрунтованим є доводи скаржника про те, що факт зміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії підтверджується наказом Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради від 04.05.2018 № 224, довідкою від 21.09.2018 № 32АУ/6/1/1613, що, є підставою для заміни сторони по справі з огляду на те, що вказані документи лише підтверджують факт передачі майна з управління однієї особи на баланс іншої. Проте, не підтверджує правонаступництво усіх прав та обов'язків нового володільця за зобов'язаннями попереднього.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії «Про верховенство права» складовими верховенства права є обов'язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов'язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши факт того, що положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» суперечать у разі їх застосування Конституції України, правильно не застосував зазначену норму при вирішенні питання правонаступництва відповідача з огляду на наявність у суду такого права, передбаченого ч. 6 ст. 11 ГПК України.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання КП «Київтеплоенерго» правонаступником боргових зобов'язань відповідача відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» та правильно відмовив у задоволенні заяви відповідача про заміну його правонаступником, оскільки положення ч. 4 ст. 13, ч. 1, 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України виключають можливість заміни боржника - ПАТ «Київенерго» на КП «Київтеплоенерго» за зобов'язаннями ПАТ «Київенерго» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за відсутності волі КП «Київтеплоенерго», Київської міськради та факту передачі комунальному підприємству кореспондуючих такому зобов'язанню прав вимоги до споживачів.

Водночас, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що недотримання судом першої інстанцій встановленої ч. 6 ст. 11 ГПК України процедури звернення до Верховного Суду для вирішення питання внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» при наявності звернень суддів в інших справах з аналогічних правовідносин щодо конституційності зазначеної норми, не є підставою для скасування правильної та законної ухвали, яка оскаржується стороною.

7. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення клопотання про заміну сторони - відповідача правонаступником та, відповідно, відмовою в задоволенні такого клопотання.

Таким чином, керуючись ст. 2, 11, 52, 269, 270, 271 п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

8. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 269, 270, 271 п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2018 у справі №910/5104/18 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2018 у справі №910/5104/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

4. Матеріали справи № 910/5104/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 11.03.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.Г. Смірнова