ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2285/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

на рішення Господарського суду Одеської області від 18 грудня 2018 року, повний текст якого складено та підписано 22 грудня 2018 року

у справі № 916/2285/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго

про стягнення заборгованості у розмірі 1 500,80 грн.

головуючий суддя Петренко Н.Д.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі позивач, ПАТ НАК "Нафтогаз України") звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (далі відповідач, КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго) про стягнення заборгованості у розмірі 1 500,80 грн., з яких 1268,72 грн. - пеня, 232,08 грн. - 3 % річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з оплати природного газу, одержаного за Договором постачання природного газу від 20.10.2017 № 8019/1718-БО-23.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач оплату за переданий газ за Договором постачання природного газу від 20.10.2017 № 8019/1718-БО-23 здійснював несвоєчасно та не виконав зобовязання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобовязання, зокрема вимоги пункту 6.1 Договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.12.2018р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за договором № 8019/1718-БО-23 постачання природного газу від 20.10.2017 року у розмірі 586,65 грн., з яких: 429,51 грн. пеня; 157,14 грн. - 3 % річних. Стягнуто з ОСОБА_1 підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позовні вимоги є правомірними та обґрунтованими, але суд першої інстанції прийняв до уваги незначне прострочення відповідачем зобовязань за договором № 8019/1718-БО-23 від 20.10.2017 року, а також надання відповідачем доказів майнового стану і скористався правом на зменшення розміру неустойки на 50 % та пені у розмірі 429,51 грн. 50 % від 859,02 грн. у відповідності до ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України. Суд, перевіривши надані сторонами розрахунки трьох відсотків річних у порядку ст. 625 ЦК України, зазначає, що три відсотки річних становлять 157,14 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ НАК "Нафтогаз України" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2018 року у справі №916/2285/18 в частині відмови в задоволення позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 839,21 грн. та 3 % річних у сумі 74,94 грн. скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ПАТ НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення неустойки у сумі 839,21 грн. та 3 % річних у сумі 74,94 грн., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача по справі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням господарським судом норм матеріального права, зокрема ст. 233 Господарського кодексу України, ст. ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України та неповним зясуванням всіх обставин справи.

ПАТ НАК "Нафтогаз України" не погоджується з частковим задоволенням позовних вимог з урахуванням розрахунку відповідача, а також зі зменшенням судом розміру неустойки. Скаржник зазначає, що відповідач, у порушення п. 6.1. Договору постачання природного газу від 20.10.2017 № 8019/1718-БО-23 не здійснив оплату за спожитий природний газ в установлені строки, а також у звязку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання відповідно до умов Договору та неповністю розрахувався за поставлений природний газ, позивач правомірно нарахував неустойку, 3 % річних у зазначених у позовній заяві розмірах.

Відносно зменшення неустойки, встановленого ст. 233 Господарського кодексу України, скаржник посилається на Постанову Вищого господарського суду України від 08.04.2015 року у справі № 902/1568/14: «Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Скаржник посилається на те, що при зменшенні розміру пені суд мав врахувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобовязанні.

Також скаржник зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було враховано інтереси позивача, а тому не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст. 233 Цивільного кодексу України, не зясувавши всіх обставин, які передбачені даною нормою.

Відповідач своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Станом на час прийняття даної постанови до суду не надходило клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 року колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Разюк Г.П., Савицького Я.Ф. відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2018 року у справі № 916/2285/18 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено в ході апеляційного провадження, 20.10.2017 року між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - постачальник) та КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (далі-споживач) укладено договір № 8019/1718-БО-23 постачання природного газу. (далі - Договір).

За умовами цього договору постачальник зобовязався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобовязався оплатити цей природний газ, на умовах цього договору. (пункт 1.1. договору).

Пунктом 1.2. договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Пунктом 2.1. договору сторони узгодили, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017р. по 31 березня 2018р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 1930 тис. куб. метрів, в тому числі помісячно: жовтень 100,00тис. куб. метрів; листопад - 300,00тис. куб. метрів; грудень - 370,00тис. куб. метрів; січень - 460,00тис. куб. метрів; лютий - 400,00тис. куб. метрів; березень - 300,00тис. куб. метрів.

Відповідно до п.3.7. договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Згідно з п.3.8. договору споживач зобовязується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику:

- завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією такого акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором);

- підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Пунктом 5.1. договору сторони погодили, що регульована ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється Положенням. На дату укладання договору ціна на природний газ становить 4 942,00 гривні за 1000 куб.м.

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб.м газу за цим договором на дату його укладання становить 7 907,20 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20 %. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 9 488,64 грн.

Відповідно до пункту 6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 Договору).

Пунктом 8.2. договору сторонами визначено, що у разі невиконання споживачем п. 6.1 договору, споживач сплачує постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

У п. 12.1. договору сторонами погоджено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору постачання природного газу № 8019/1718-БО-23 від 20.10.2017 року позивачем передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 15 099 946, 5 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками сторін.

Відповідно до наданої позивачем довідки по операціях із КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго, за період з 01.10.2017 року по 30.06.2018 року відповідачем сплачено за отриманий природний газ кошти, у розмірі 15 099 946, 53 грн.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача станом на день предявлення позову відсутня заборгованість перед позивачем за поставлений природний газ за договором постачання природного газу № 8019/1718-БО-23 від 20.10.2017 року.

Однак, із довідки по операціях КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго вбачається, що відповідачем в порушення умов договору було здійснено оплату поставленого природного газу із простроченням 28.02.2018 року та 26.04.2018 року.

З огляду на порушення відповідачем строків оплати поставленого природного газу із простроченням 28.02.2018 року та 26.04.2018 року, встановлених п.6.1. договору, ПАТ НАК Нафтогаз України нараховано 1 268,72 грн. пені та 232,08 грн. - 3 % річних та заявлено їх до стягнення з КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго.

З огляду на те, що апеляційний господарський суд обмежений у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України доводами апеляційної скарги, а Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України вважає правомірним рішення суду першої інстанції щодо стягнення грошових коштів у розмірі 1500 грн. 80 коп. та оскаржує судове рішення в межах стягнення неустойки у сумі 839,21 грн. та 3% річних у сумі 74,94 грн., Південно-західний апеляційний господарський суд перевіряє правомірність винесеного рішення судом першої інстанції тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 839,21 грн. та 3% річних у сумі 74,94 грн.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобовязання застосовуються у розмірі, передбаченому сторонами у договорі. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.(ч.6 ст.232 ГПК України).

Як зазначалося раніше, п. 8.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем п. 6.1 договору, споживач сплачує постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України визначає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу частини другої статті 20 Господарського кодексу України, захист прав і законних інтересів субєктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У позовній заяві Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України просило суд стягнути з відповідача на користь позивача, крім іншого, пеню у розмірі 1 268,72 грн.

У відповідності положень ч.1 ст. 74 ГПК України відповідачем надано контр розрахунок пені, згідно якого відповідачем нараховано пеню у розмірі 859,02 грн.

Відповідно до доводів відповідача, розмір пені за прострочення виконання зобовязання за договором постачання природного газу становить 859,02 грн., у звязку із тим, що розрахунок пені здійснено відповідно до вимог ст. 232 ГК України, та з наступного дня від дня прострочення основного зобовязання.

Суд першої інстанції скористався своїм процесуальним правом на зменшення розміру неустойки на 50 % та пені, яка підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 429,51 грн. /50 % від 859,02 грн./.

У відповідності до частиною 3 ст. 551 ЦК України, положення якої кореспондуються із положеннями ст. 233 ГПК України, вбачається, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до контррозрахунку відповідача 3 % річних підлягає стягненню у розмірі 157,14 грн.

Судова колегія не вбачає порушень місцевого господарського суду при зменшенні штрафних санкцій та вважає, що доводи і вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Ця норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, врахувати інтереси сторін, які заслуговують на увагу, причини неналежного виконання або невиконання обов'язку, вжиття відповідачем заходів для усунення порушення та його наслідків та інші обставини, які заслуговують на увагу.

У даному випадку у відповідача відсутні інші джерела прибутку, а також обмеженість в їх існуванні, крім здійснення основного виду діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії; наявність заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, не відшкодованої державою; несвоєчасне прийняття державою нормативно-правових актів, які б встановлювали процедуру погашення заборгованості з різниці в тарифах, причиною утворення заборгованості є недостатнє фінансування, в той час як у відповідача була відсутня заборгованість на момент предявлення позову.

Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що несвоєчасність розрахунків за природний газ за договором є не наслідком несумлінного виконання своїх зобовязань відповідачем, а обумовлене існуванням обєктивних причин, що не дозволяли йому своєчасно та в повному обсязі виконувати свої зобовязання, а саме: існуванням встановленого державою спеціального режиму проведення взаєморозрахунків між субєктами відносин із постачання та споживання природного газу, який, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів, які фінансуються виключно з державного бюджету, грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами, тоді як відповідач отримує дохід виключно від здійснення господарської діяльності з постачання природного газу, в тому числі на підставі відповідних тарифів, встановлених НКРЕКП, в структуру якого не закладено джерело покриття неустойки.

Частиною другою ст. 551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, за змістом ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Як вбачається з матеріалів справи, КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго систематично проводилась оплата за спожитий природний газ. Основний борг за Договором КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго оплачений в повному обсязі 27.04.2018 року, тобто на момент подачі позову.

Таким чином, несвоєчасність розрахунків за природний газ за договором від 20.10.2017 № 8019/1718-БО-23, а саме прострочення платежів: 1 день за зобовязаннями січня 2018 року та 1 день за зобовязаннями березня 2018 року, не може вважатися наслідком несумлінного виконання відповідачем своїх зобовязань, а обумовлена існуванням обєктивних причин, які не залежать від його волі.

Судова колегія зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції врахував, надану відповідачем інформацію про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованість, звіти про фінансові результати за 2017 рік. При цьому, урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, надавши оцінку обставинам справи, врахувавши надання відповідачем доказів майнового стану, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції скористався наданим законом правом на зменшення штрафних санкцій і це не може бути підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та вищевказаними висновками суду апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2018 року у справі №916/2285/18 відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, зміні або скасуванню не підлягає, а відтак, залишається без змін на підставі ст.276 ГПК України, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України є необґрунтованою, тому в її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до п. в ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги) у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника, оскільки доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2018р. у справі №916/2285/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено та підписано 21.03.2019

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя Я.Ф. Савицький