РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.03.2019Справа № 910/16282/18

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" (03038, місто Київ, Солом'янський район, вулиця Амосова, будинок 6; ідентифікаційний код 05493562)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (03110, місто Київ, Солом'янський район, вулиця Солом'янська, будинок 11, літера "А"; ідентифікаційний код 22859846)

про стягнення 471 978,51 грн,

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2018 року Державна установа "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" про стягнення 471 978,51 грн недоотриманого доходу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач фактично використовує більшу площу орендованого майна, ніж розмір, визначений умовами укладеного між сторонами договору оренди №29/09/17а від 29.09.2017, у зв'язку з чим повинен сплатити позивачу суму недоотриманого доходу у вигляді орендної плати в розмірі 471 978,51 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/16282/18, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

03.01.2019 через відділ документообігу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує з огляду на необґрунтованість методики розрахунку заявленого до стягнення недоотриманого доходу з орендної плати.

Будь-яких інших заяви чи клопотання учасниками справи не заявлено.

Приписами статті 248 ГПК передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

За приписами частини 4 та 5 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2017 між Державною установою "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (далі - Орендар) було укладено договір оренди № 29/09/17а від 29.09.2017, відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно загальною площею 6 кв.м (5 кв.м частина технічного поверху та 1 кв.м частина даху будівлі), розміщене за адресою: місто Київ, вулиця Амосова, 6, що перебуває на балансі орендодавця (пункт 1.1. договору).

Згідно з пунктом 1.2. договору, майно передається в оренду з метою розміщення технічних засобів та антен оператора телекомунікацій, який надає послуги з рухомого (мобільного) зв'язку.

За змістом пунктів 1.3. та 2.3. вказаного правочину, вартість майна відповідно до оцінки ринкової вартості станом на 31.03.2017 становить: для 5 кв.м 36 461,00 грн без ПДВ, для 1 кв.м. 417 442,00 грн без ПДВ. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про оцінку ринкової вартості станом на 31.03.2017.

Як визначено в пунктах 3.1.,3.3. договору, сторони погодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995, і становить без ПДВ за перший базовий місяць оренди липень 2017 - 7 077,53 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається орендодавцем шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

При цьому, відповідно до пункту 3.4. договору розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї зі сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін обставин, передбачених законодавством України.

Цей договір укладений строком на 2 роки 11 місяців та діє з 29.09.2017 по 28.08.2020. Не пізніше ніж за 40 календарних днів до закінчення дії даного договору орендар надсилає орендодавцю заяву про припинення, зміну умов або продовження дії даного договору оренди. У разі відсутності такої заяви договір оренди вважається розірваним. Продовження договору оренди оформляється додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору. (пункт 10.1. договору).

29.09.2017 на виконання вказаного договору оренди, між Державною установою "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" складено та підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна за адресою: місто Київ, вулиця Амосова, 6, загальною площею 6 кв.м.

Зазначений акт підписаних та скріплений печатками усіма сторонами без зауважень та заперечень.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди № 29/09/17а від 29.09.2017 як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків.

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам договір оренди № 29/09/17а від 29.09.2017 є договором оренди нерухомого майна.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Пунктом 3.1. договору оренди № 29/09/17а від 29.09.2017 встановлено, що орендна плата перераховується орендарем до 25 числа місяця, наступного за звітним таким чином: 100% орендної плати та відшкодування земельного податку, в тому числі ПДВ, перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 19.04.2018 по 25.04.2018 Державною аудиторською службою України було проведено зустрічну звірку у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" за період з 01.06.2013 по 01.03.2018, за наслідками якої складено довідку № 04-21/17з від 27.04.2018.

На підставі вказаної довідки Державною аудиторською службою України направлено позивачу вимогу №04-14/648 від 20.06.2018 щодо усунення виявлених ревізією порушень, відповідно до якої встановлено, що на порушення вимог частини 1 статті 2, частин 1, 4 статті 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Інститут надав у користування Товариству з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" частину даху будівлі 28,17 кв.м без укладення договору оренди, без нарахування орендних платежів у період з 01.01.2018 по 01.03.2018 та відображення за даними бухгалтерського обліку заборгованості, через що Інститут недоотримав доходів у вигляді орендної плати на суму 471 978,51 грн, на підставі чого, Державна аудиторська служба України вимагає від позивача опрацювати матеріали ревізії, усунути зазначені порушення та забезпечити відшкодування (збитків матеріальної шкоди) в установленому законодавством порядку; розглянути питання про притягнення до встановленої законом відповідальності працівників Інституту, які допустили зазначені порушення.

З метою досудового врегулювання спору, на виконання вимоги Державної аудиторської служби України, позивач звертався до відповідача з вимогою № 04-34/3652 від 19.11.2018 про сплату недоотриманого доходу у вигляді орендної плати на суму 471 978,51 грн. Оскільки вказані вимоги позивача не виконані, грошові кошти на користь позивача не надходили, останній звернувся із даним позовом до суду.

Як вже зазначалось, відповідач у відзиві проти задоволення позову заперечує, з огляду на те, що при визначенні розміру недоотриманого доходу аудиторською службою не прийнято до уваги актуальні дані з незалежної оцінки вартості нерухомого майна та розрахунок здійснено за неправомірною методикою.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частинами 1, 2 статті 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Отже, відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність у спірних правовідносинах всіх необхідних складових збитків, а саме: протиправну поведінку Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" під час використання більшої площі нерухомого майна, ніж та, що була погоджена сторонами в договорі оренди № 29/09/17а від 29.09.2017; збитки у вигляді недоотриманого доходу позивачем; крім того наявність причинного зв'язку між діями відповідача та збитками, що підтверджується довідкою Державної аудиторської служби України.

При цьому, факт використання більшої площі орендованого майна, ніж та, що була погоджена договором, відповідачем не спростовано.

Водночас, відповідач заперечує проти заявленого до стягнення розміру недоотриманого доходу з орендної плати посилаючись на те, що при визначенні розміру орендної плати за січень-лютий 2018, слід було використовувати оцінку вартості нерухомого майна станом на 31.12.2017 відповідно до звіту від 10.08.2018.

Проте, вказані твердження суд вважає необґрунтованими та відхиляє з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір недоотриманого доходу у вигляді орендної плати за січень-лютий 2018 позивачем було визначено, враховуючи розрахунок, який було здійснено Державною аудиторською службою України на підставі звіту про оцінку майна станом на 31.03.2017 та Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995.

Дану Методику розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму справляння плати за оренду цілісного майнового комплексу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів (філії, цеху, дільниці) та окремого індивідуально визначеного майна державного підприємства, організації, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил, інших військових формувань, органами, підрозділами, закладами та установами Держспецзв'язку, рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки), а також майна, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації). Розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем та орендарем. (пункт 1 Методики).

Відповідно до пункту 4 Методики орендна плата за цією Методикою розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди.

При цьому, як визначено в пункті 8 Методики, у разі оренди нерухомого майна (крім оренди нерухомого майна фізичними та юридичними особами, зазначеними у пункті 10 цієї Методики) розмір річної орендної плати визначається за формулою: О пл = Вп х Сор,

100

де Вп - вартість орендованого майна, визначена шляхом проведення незалежної оцінки (у разі передачі в оренду нерухомого майна державного підприємства із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами представництвам та консульським установам іноземних держав, представництвам міжнародних міжурядових організацій в Україні вартість орендованого майна визначається шляхом проведення стандартизованої оцінки), грн.; Сор - орендна ставка, визначена згідно з додатком 2.

Водночас, пунктами 12, 13 Методики передбачено, що перед розрахунком орендної плати за перший місяць оренди чи після перегляду розміру орендної плати визначається розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку за такою формулою:

О пл. міс. = О пл

х І д.о. х І м,

12

де О пл - розмір річної орендної плати, визначений за цією Методикою, гривень; І д.о. - індекс інфляції за період з дати проведення незалежної або стандартизованої оцінки до базового місяця розрахунку орендної плати; І м - індекс інфляції за базовий місяць розрахунку орендної плати.

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди.

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Незалежна оцінка вартості об'єкта оренди повинна враховувати його місцезнаходження і забезпеченість інженерними мережами. Результати незалежної оцінки є чинними протягом 6 місяців від дати оцінки, якщо інший термін не передбачено у звіті з незалежної оцінки.

Крім того, відповідно до статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

За таких обставин, суд вважає правомірним застосування розміру вартості майна, зазначеного у звіті про оцінку ринкової вартості майна станом на 31.03.2017, при розрахунку вартості неодержаного доходу від орендної плати у період з 01.01.2018 по 01.03.2018 за користування відповідачем майном площею, що є більшою, ніж встановлено в договорі оренди № 29/09/17а від 29.09.2017.

При цьому, суд зазначає, що у спірний період, а саме з 01.01.2018 по 01.03.2018 між сторонами діяли договірні правовідносини на підставі договору оренди № 29/09/17а від 29.09.2017, предметом якого було нерухоме майно на розмішене за адресою: місто Київ, вулиця Амосова, 6, згідно з умовами якого Державна установа "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" погодили без зауважень та заперечень розмір та методику розрахунку вартості нерухомого майна, а також суму орендної плати.

Згідно з пунктом 3.4. зазначеного правочину, розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї зі сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін обставин, передбачених законодавством України.

Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про внесення сторонами змін до укладеного між ними договору оренди чи незгоди, в тому числі, відповідача із встановленим розміром орендної плати.

Приймаючи до уваги, що факт недоотримання позивачем від відповідача доходів у вигляді орендної плати було встановлено Державною аудиторською службою України в ході зустрічної звірки в межах договору оренди № 29/09/17а від 29.09.2017, відповідно до якого відповідач повинен був використовувати нерухоме майно частини даху будівлі площею 1 кв.м., а фактично використовував 29.17 кв.м., суд вважає правомірним застосування під час розрахунку вартості орендної плати за різницю площі в 28.17 кв.м методику та звіт про оцінку майна, які були застосовані під час укладання сторонами вказаного вище договору оренди № 29/09/17а від 29.09.2017.

Враховуючи вищенаведене, сума недоотриманого позивачем доходу, яка складає в 471 978,51 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми боргу.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо оскарження сторонами дій та висновків Державної аудиторської служби України під час проведення зустрічної звірки у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" за період з 01.06.2013 по 01.03.2018.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії".). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статтею 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" про стягнення 471 978,51 грн недоотриманого доходу - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (03110, місто Київ, Солом'янський район, вулиця Солом'янська, будинок 11, літера "А"; ідентифікаційний код 22859846) на користь Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" (03038, місто Київ, Солом'янський район, вулиця Амосова, будинок 6; ідентифікаційний код 05493562) 471 978,51 грн (чотириста сімдесят одну тисячу дев'ятсот сімдесят вісім гривень 51 копійку) недоотриманого доходу та витрати по сплаті судового збору в сумі 7 079,68 грн (сім тисяч сімдесят дев'ять гривень 68 копійок).

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ