ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3368/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків

до Головного територіального управління юстиції у Харківський області, м. Харків

про стягнення 35836,00 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність № Др-44-1218 від 28.12.2018, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 4940 від 27.12.2017)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 38 від 27.12.2018)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", 07.12.2018 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Харківський області коштів у розмірі 35836,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобовязань щодо оплати поставленого природного газу за Договором про постачання природного газу № 41GВKhz1157-17, укладеним між сторонами 20.03.2017 р. Відповідно до позовної заяви ціна позову складається з: пені у розмірі 21565,66 грн., 3% річних у розмірі 2502,04 грн., інфляційних втрат у розмірі 5106,01 грн. та штрафу за перевищення обсягу постачання газу у розмірі 6662,29 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/3368/18, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.12.2018 р. о 10:30.

У підготовчому засіданні 27.12.2018 р. постановлено протокольну ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача та про відкладення підготовчого засідання на 11:30 23.01.2019 р.

28.12.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) відповідачем надано відзив на позов (вх. 36057), відповідно до якого відповідач наголошував, що відповідач, як державна установа, яка фінансується з державного бюджету та оплачує отримані послуги на підставі документів, перелік яких визначений відповідними нормативно-правовими актами, не мала можливість виконати свої зобов'язання до моменту надання позивачем актів приймання-передачі природного газу, та лише 02.10.2018 р., на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 по справі № 922/669/18 до ГТУЮ у Харківській області позивачем було надано акт приймання-передачі природного газу до договору на постачання газу, та після отримання цього акту за січень 2018 р. , відповідачу, відповідно до Порядку 309, забезпечено взяття на облік кредиторської заборгованості за вказаним актом, що підтверджується реєстром фінансових зобов'язань від 04.10.2018 № 875, після чого, платіжним дорученням № 3384 від 04.10.2018 р. сума у розмірі 127370,02 грн. була перерахована на рахунок ТОВ "Харківгаз Збут". Таким чином, як зазначає відповідач, оскільки згідно умов договору підставою для остаточного розрахунку є підписані з обох сторін акти приймання-передачі природного газу, та зважаючи на те, що відповідач їх отримав 02.10.2018 та одразу ж провів розрахунки на їх підставі, у позивача відсутнє право на нарахування штрафних санкцій.

В свою чергу позивачем 08.01.2019 р. надані заперечення на відзив (вх. 381), в яких позивач повністю відхиляє заперечення відповідача та наголошує на обґрунтованості позовних вимог, вказуючи що відповідач безумовно володів інформацією про обсяги фактично спожитого ним природного газу у січні 2018 року, а тому мав всі можливості для його оплати в порядку пунктів 2.9.1., 2.9.2., 2.9.3., 2.9.4., 2.9.5. При цьому, час підписання сторонами відповідних актів ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням, оскільки умови договору чітко встановлюють обов'язок відповідача (споживача) здійснювати розрахунок за фактично отриманий газ у конкретно визначений термін - до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

У наданих на адресу суду запереченнях на відповідь на відзив (вх. 1974) відповідач наголошує, що відповідно до п. 4.2.1 договору, оплата вартості послуг з постачання природного газу здійснюється не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим, на підставі актів приймання-передачі природного газу, які надаються Постачальником.

У підготовчому засіданні 23.01.2019 р. постановлено протокольну ухвалу про продовження підготовчого провадження на 30 днів в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України та протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 10:00 20.02.2019 р.

08.02.2019 р. за вх. 3485 позивачем надані заперечення, в яких, зокрема, зазначено, що несвоєчасне повернення актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в силу статті 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність вказаних актів не звільняє споживача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу у визначений договором строк.

20.02.2019 до суду від відповідача надійшло клопотання (вх. 4520), в якому останній просить суд зменшити розмір неустойки (пені) на 90% до 2156,66 грн., оскільки неналежне виконання зобов'язань, які призвели до можливості пред'явлення цього позову, сталося не з вини відповідача.

У підготовчому засіданні 20.02.2019 р., після вчинення всіх необхідних дій для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи, передбачених ст. 182 ГПК України, постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 05.03.2019 р. о 12:30, в порядку передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві та заявах по суті спору, наданих до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні наголошує, що неналежне виконання зобов'язань, які призвели до можливості пред'явлення цього позову, столося не з вини відповідача та просить суд зменшити штрафні санкції

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази надані до суду, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20.03.2017 між ТОВ "ХАРКІВГАЗ ЗБУТ" (постачальник, позивач) та Головним територіальним управлінням юстиції у Харківський області (споживач, відповідач) укладено договір про постачання природного газу № 41GВKhz1157-17 (арк. справи 12-20).

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов'язується передати у власність споживачу природний газ, а споживач зобов'язався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Перелік ЕІС-код точок комерційного обліку споживача, по яких буде здійснюватися постачання газу постачальником наведено у Додатку № 1 до Договору, що є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. 11.1. Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за наявності) і діє в частині постачання газу з 20.03.2017 року до 31 грудня 2017 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

До Договору сторонами укладалися наступні додаткові угоди: додаткова угода №1 від 08.06.2017 р.; додаткова угода №2 від 18.12.2017 р.; додаткова угода №3 від 27.12.2017 р.; додаткова угода № 4 від 26.01.2018 р.

Додатковими угодами змінювалися окремі умови Договору постачання природного газу, зокрема щодо планових обсягів постачання, ціни постачання, строку дії договору.

Так, відповідно до додаткової угоди № 3 сторонами узгоджено щодо продовження терміну дії договору достатнього для проведення процедури закупівлі на початку наступного року. Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання сторонами та діє до 31.03.2018 року.

Плановий обсяг постачання газу у січні 2018 р., згідно з п. 1.3. Договору, викладеного в редакції додаткової угоди № 4 від 26.01.2018 р., складає до 5,50 тис.куб.м.; ціна газу, згідно п. 3.2 договору, становить з ПДВ 11044,92 грн. за 1000 куб.м..

Відповідно до п. 4.2.1 Договору оплата газу здійснюється споживачем не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим, на підставі актів приймання-передачі природного газу, які надаються Постачальником.

У разі збільшення в установленому порядку підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду споживач здійснює оплату вартості додатково заявлених обсягів газу в пятиденний строк після збільшення цього обсягу (п. 4.2.2. Договору).

Пунктом 2.9.2. Договору на постачання природного газу передбачено, що на підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника.

Відповідно до п. 6.2.3. Договору, яким сторонами узгоджено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг поставленого споживачеві газу буде перевищувати підтверджений обсяг газу на цей період (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), споживач сплачує постачальнику штраф за перевищення обсягу постачання газу.

Так, за підсумками надання послуг з газопостачання у січні 2018 року сторонами було підписано Акт приймання-передачі природного газу № ХО300001823 від 01.10.2018 р. відповідно до якого позивачем у період з 01.01.2018 р. по 31.01.2018 р. були передані Відповідачу 11,532 тис.куб.м. природного газу вартістю 127370,02 грн. (арк. справи 32).

Як вбачається з матеріалів справи, вартість спожитого природного газу, поставленого у січні 2018 року згідно з Договором № 41GВKhz1157-17 від 20.03.2017 р. відповідачем було оплачено 08.10.2018 р.

Позивач стверджує, що несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань зі своєчасного здійснення оплати за спожитий природний газ зумовило нарахування на підставі п. 6.2.1 Договору на постачання природного газу пені за період з 11.02.2018 по 11.08.2018 у розмірі 21565,66 грн.; на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 11.02.2018 по 07.10.2018 у розмірі 2502,04 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5106,01 грн.

Крім того, позивачем на підставі п. 6.2.3. Договору, було нараховано відповідачу штраф за перевищення обсягу постачання газу у сумі 6662,29 грн., оскільки плановий обсяг постачання газу по місяцях згідно з п. 1.3. Договору був узгоджений сторонами на рівні 5,50 тис.куб.м., а фактично відповідачем було спожито 11,532 тис. куб. м.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Укладений сторонами Договір на постачання природного газу за своєю правовою природою є договором поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015 (надалі - Правили).

Відповідно до п. 3 Розділу 1 Правил постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил.

Постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог розділу 2 Правил, за яким постачальник зобов'язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об'ємах (обсягах), а споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом встановлено, що на виконання умов договору на постачання природного газу у січні 2018 року позивач поставив, а відповідач прийняв 11,532 тис.куб.м. природного газу на загальну суму 127370,02 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи документами, а також визнається відповідачем. Проте оплату за спожитий газ здійснив лише 08.10.2018 р.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги умови розділу 4 договору, які регламентують порядок та строки проведення розрахунків, суд визнає, що відповідачем були порушені умов договору № 41GВKhz1157-17 на постачання природного газу від 20.03.2017 в частині своєчасної сплатити вартості отриманого природного газу та відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання свого зобов'язання за вказаним договором щодо оплати поставленого газу у розмірі 127370,02 грн. за період з 11.02.2018 по 08.10.2018 р.

При цьому, суд відхиляє твердження відповідача, щодо розбіжностей сторін у трактовці умов договору щодо здійснення оплат після надання позивачем актів приймання-передачі газу, оскільки пункт 4.2.1 договору № 41GВKhz1157-17 в сукупності з іншими умовами договору не ставлять обов'язок позивача щомісячно сплачувати за отриманий природний газ до 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем, в залежність від дати отримання покупцем чи оформлення (підписання) ним відповідно акта приймання-передачі природного газу та не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Щодо стягнення з відповідача штрафу за перевищення обсягу постачання газу у сумі 6662,29 грн., суд виходить з наступного.

Умовами Договору передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг поставленого споживачеві газу буде перевищувати підтверджений обсяг газу на цей період (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), споживач сплачує постачальнику штраф за перевищення обсягу постачання газу (п. 6.2.3).

Судом встановлено, що плановий обсяг постачання газу у січні 2018 року складає 5,50 тис.куб.м., разом з тим, фактично відповідачем було спожито 11,532 тис. куб. м., у звязку з чим, позивачем було нараховано штраф за перевищення обсягу постачання газу у сумі 6662,29 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу за перевищення обсягу постачання газу, беручи до уваги узгоджену сторонами у договорі відповідальність у вигляді штрафу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного.

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2502,04 грн. задовольнити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 5106,01 грн. інфляційних втрат суд керується наступним.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Як передбачено нормами Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі - Закон) та Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (надалі - Постанова) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (ст. 1). Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (ст. 3 Закону). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 4 Закону). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (п. 1 Постанови).

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індекс інфляції застосовується для індексації грошових доходів населення, для розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів, які виплачується у разі затримки їх виплати більше, ніж на один місяць, для переоцінки обєктів основних засобів, для індексації збитків від крадіжок, недостачі, псування (втрати) матеріальних цінностей, індексації нормативної грошової оцінки землі, індексації величини орендної плати за землю і ще в деяких інших випадках.

Позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. Також, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях

Вищий господарський суд України інформаційним листом 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» визначив щодо частини другої статті 625 ЦК України у розгляді справ зі спорів, пов'язаних з визначенням суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 № 11/109).

Виходячи з переліку зазначених норм та норм встановлених у статтях 73, 74, 76, 77 та 86 ГПК України, суд вважає за доцільне зазначити, що зазначена Позивачем сума індексу інфляції у позові не має жодного обґрунтування та посилання, що прострочення грошового зобов'язання від Відповідача, виступає способом захисту майнового права у вигляді відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та на підставі чого Позивачем (кредитором) повинно бути отримано компенсацію (плату) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Тому суд не вбачає правових підстав в задоволенні в даному позові щодо стягнення з Відповідача індексу інфляції, як такої що спричинило Позивачеві матеріальні втрати (збитки) саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Стосовно заявлених вимог Позивача щодо стягнення з Відповідача суми пені в розмірі подвійної ставки НБУ у розмірі 21565,66 грн. та заявленої Відповідачем вимоги щодо зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на 90%, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 6.2.1. договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41GВKhz1157-17 від 20.03.2017 р. у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41GВKhz1157-17 від 20.03.2017 р. відповідачу нарахована пеня за період з 11.02.2018 по 07.10.2018 у розмірі 21565,66 грн.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 21565,66 грн. на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 253-255, 549 ЦК України, ст. 231, 232 ГК України, ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими, правомірними та правильно розрахованими.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати саме штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 925/1471/16 суд зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Слід зазначити, що відповідачем було повністю сплачено основний борг за газ, що підтверджено позивачем. Позивачем не доведено суду, що через прострочення відповідача по сплаті коштів за газ ним понесено збитки.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені), суд взяв до уваги соціально значимий статус відповідача, що відповідач є бюджетною організацією, заборгованість виникла не з вини відповідача, а у зв'язку з протиріччями у нормативно-правових актах, якими керуються сторони правовідносин при реалізації своїх повноважень та виконанні обов'язків взятих на спірним договором, незначний строк прострочення виконання основного зобов'язання, погашення відповідачем суми основного боргу, а також недоведеність наявності збитків у позивача та відсутність основного боргу.

Таким чином суд вважає, що з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 2156,57 грн.

Відповідно до статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору у повному розмірі 1762,00 грн. покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 4, 13-15, 41-46, 74, 80, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Харківський області (61002, Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 16; ідент. код 34859512) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (61004, м. Харків, вул. Москалівська, 57/59; п/р 8 в АБ Кліринговий дім м. Київ, МФО 300647; ідент. код 39590621) заборгованість по договору на постачання природного газу № 41GBKhz1157-17 від 20.03.2017 р. у розмірі: 6662,29 грн. штрафу за перевищення обсягу постачання газу, 2156,57 грн. пені, 2502,04 грн. - 3% річних та 1762,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4.В частині стягнення інфляційних збитків в сумі 5106,01 грн. та пені у розмірі 19409,09 грн. - в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 18.03.2019 р.

Суддя ОСОБА_3