ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. Справа№ 910/617/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Буравльова С.І.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Серьогін В.І.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

розглянув апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018р., м. Київ (повний текст складено 26.04.2018р.) у справі №910/617/18 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205"

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг",

2. Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк"

про визнання договору недійсним в частині.

1. Зміст позовних вимог та заперечень

1.1. Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача про визнання недійсним договору застави транспортних засобів від 27.10.2014, укладеного між Відповідачами в частині передання в заставу певних транспортних засобів.

1.2. Позовні вимоги Позивач мотивує тим, що за договорами фінансового лізингу № ФЛ-32-1, № ФЛ-32-2, № ФЛ-32-3, № ФЛ-32-5, № ФЛ-32-6, № ФЛ-32-7, № ФЛ-32-8, № ФЛ-32-9, № ФЛ-32-10 Відповідач 1 передав Позивачу у користування спірні транспортні засоби. Позивач належним чином виконав свої зобов'язання за вказаними договорами та набув право власності на ці транспортні засоби.

Однак, 27.10.2014 між Відповідачами був укладений договір застави транспортних засобів, за яким Відповідач 1 передав в заставу Відповідачу 2 спірні транспортні засоби. Проте, Відповідач 1 мав право передати предмет транспортні засоби в заставу лише у випадку укладення з банком кредитного договору з метою придбання цих транспортних засобів. Крім того, Відповідач 1 не повідомив Позивача про передачу їх в заставу, що є порушенням п.5.5 Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013.

Також, у договорі застави транспортних засобів від 27.10.2014 вказані неправдиві відомості, зокрема зазначено, що спірні транспортні засоби перебувають у володінні та користуванні Відповідача 1, тоді як фактично вони перебував у володінні та користуванні Позивача.

1.3. Відповідач 2 проти позову заперечив, мотивуючи тим, що предмет лізингу станом на дату укладення між Відповідачами договору застави транспортних засобів перебував у власності Відповідача 1, з огляду на що Відповідач 1 як власник на законних підставах уклав договір застави.

Також, Відповідач 2 вказав, що умови Генерального договору фінансового лізингу № 32 від 18.01.2013 передбачають, що Відповідач 1 має право передавати в заставу предмет лізингу виключно Відповідачу 2, що свідчить про обізнаність Позивача з вказаними умовами договору, а підписання Позивачем Генерального договору фінансового лізингу № 32 від 18.01.2013 свідчить про надання Позивачем згоди на передачу в заставу Відповідачу 2 спірних транспортних засобів.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

2.1. 18.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинг» та Відповідачем 1 був укладений Генеральний договір фінансового лізингу №32, відповідно до умов якого Відповідач 1 зобов'язується у відповідності до заявки товариства придбати у постачальника у власність предмет лізингу та надати його за плату товариству тимчасове володіння та користування в якості предмету лізингу на строк та на умовах, визначених цим Генеральним договором та відповідним договором лізингу.

Відповідно до п.1.2 Статуту Позивача товариство створене шляхом перетворення Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» на Товариство з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205»; є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» щодо всіх прав та обов'язків; набуло всіх майнових прав Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205».

Відповідно до п.5.1 Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 право власності (розпорядження) на предмет лізингу протягом всього строку дії договору лізингу належить Відповідачу 1.

Відповідно до п.5.2 Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 право володіння та користування предметом лізингу в об'ємі та на умовах генерального договору та відповідного договору лізингу належить Позивачу.

Згідно з п.5.5 Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 Відповідач 1 має право передавати в заставу предмет лізингу та майнові права на отримання лізингових платежів виключно Публічному акціонерному товариству «Український бізнес банк» з обов'язковим повідомленням таких дій Позивача.

Відповідно до п.5.6 Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 за письмовою вимогою Відповідача 1 після закінчення строку лізингу та у разі належного, повного та безумовного виконання Позивачем всіх умов договору лізингу, відсутності заборгованості по сплаті лізингових та інших платежів, що виникають з договору лізингу, в тому числі неустойки (штрафу, пені) предмет лізингу переходить у власність Позивача. Фактичний перехід прав власності на предмет лізингу до Позивача оформлюється підписанням між сторонами акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу. Такий акт оформлюється за формою Додатку №5 до форми договору лізингу. З дати підписання сторонами акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу відповідний договір фінансового лізингу вважається припиненим.

2.2. Відповідно до умов Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 сторонами: 1) 19.02.2013 були укладені договір фінансового лізингу №ФЛ-32-1 та 2) договір фінансового лізингу №ФЛ-32-2; 3) 12.04.2013 - договір фінансового лізингу №ФЛ-32-3; 4) 05.06.2013 - договір фінансового лізингу №ФЛ-32-5; 5) 04.07.2013 - договір фінансового лізингу №ФЛ-32-6 та 6) договір фінансового лізингу №ФЛ-32-7; 7) 10.07.2013 - договір фінансового лізингу №ФЛ-32-8; 8) 22.08.2013 - договір фінансового лізингу №ФЛ-32-9; 9) 29.08.2013 - договір фінансового лізингу №ФЛ-32-10, відповідно до умов яких Відповідач 1 передавав Позивачу спірні транспортні засоби на умовах, визначених у вказаних договорах.

2.3. Позивач виконав свої зобов'язання за вказаними договорами фінансового лізингу та Генеральним договором фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 в частині сплати лізингових платежів, у зв'язку з чим між сторонами у період з 15.07.2016 по 22.09.2016 були складені акт про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за вказаними договорами фінансового лізингу.

У вказаних актах зазначено, що Позивач належним чином виконав умови договорів фінансового лізингу; підписанням вказаних актів сторони підтверджують, що Відповідач 1 передав Позивачу всі документи та приналежності на предмет лізингу, необхідні Позивачу для наступної державної реєстрації/постановки на облік транспортних засобів, які є предметом лізингу; з моменту підписання цього акту до Позхивача переходить право власності на транспортні засоби, які є предметом лізингу за вказаними вище договорами фінансового лізингу.

2.4. 27.10.2014 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено кредитний договір №307/Ю, відповідно до умов якого Відповідач 2 надає Відповідачу 1 у тимчасове користування кредит з лімітом кредитування 16600000 грн. 00 коп. для поповнення обігових коштів та ведення фінансово-господарської діяльності строком до 26.10.2017 зі сплатою 15% річних.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору №307/Ю від 27.10.2014 кредит, наданий за даним договором, забезпечується заставою.

Відповідно до п.2.2 кредитного договору №307/Ю від 27.10.2014 забезпечення кредиту оформлюється окремими письмовими договорами.

2.5. 27.10.2014 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено договір застави транспортних засобів (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №8428), відповідно до умов якого з метою забезпечення своєчасного та повного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором №307/Ю від 27.10.2014, Відповідач 1 передає Відповідачу 2 в заставу належні йому на праві власності транспортні засоби, перелік яких наведено у п.1.2 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014, а саме спірні транспортні засоби, які є предметом вказаних вище договорів лізингу, укладених між Позивачем та Відповідачем 1.

Відповідно до п.1.2 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 Відповідач 1 підтверджує, що на момент укладення цього договору він уповноважений розпоряджатися предметом застави, предмет застави належить йому на праві власності, треті особи не мають чинних довіреностей, що свідчать про право розпоряджатися предметом застави, предмет застави не є предметом судових спорів, під арештом/обтяженням не знаходиться.

Відповідно до п.1.6 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 предмет застави не підлягає відчуженню, передачі в постійне або тимчасове використання в заставу третім особам без письмового дозволу Відповідача 2.

Згідно з п.1.7 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 предмет застави знаходиться у володінні та користування Відповідача 1.

Відповідно до п.1.9 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 на предмет застави встановлюється обтяження шляхом реєстрації у Державному реєстрі.

Відповідно до п.1.10 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 у разі переходу права власності на предмет застави до іншої особи обтяження зберігає силу для наступного власника.

Згідно з п.2.1 договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 Відповідач 2 має право у разі порушення Відповідачем 1 основного зобов'язання або умов цього договору одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави.

2.6. У зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором №307/Ю від 27.10.2014 Відповідач 2 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Відповідача 1 заборгованості за вказаним кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2015 у справі №910/23436/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2016 та набрало законної сили 27.11.2015, стягнуто з Відповідача 1 на користь Відповідача 2 кошти 14432560,96 грн. заборгованості за кредитом, 455072,03 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 51310,93 грн. пені за несвоєчасно сплачені відсотки.

3. Короткий зміст рішень місцевого суду.

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2018р. у справі №910/617/18 у задоволенні позову відмовлено.

3.2. Рішення обґрунтоване тим, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що будь-яка із сторін договору застави транспортних засобів від 27.10.2014 помилялась щодо обставин, які мають істотне значення в частині передачі в заставу транспортних засобів, що є предметом лізингу. При цьому, Відповідачами як сторонами оспорюваного правочину під час розгляду справи не наведено будь-яких обставин, що оспорюваний правочин було укладено під впливом помилки або обману.

Станом на дату укладення між Відповідачами оспорюваного договору власником спірних транспортних засобів був Відповідач 1, який як їх власник, мав право передавати у заставу відповідні транспортні засоби. При цьому згідно з п.5.5 Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 Відповідач 1 мав право передавати в заставу предмет лізингу та майнові права на отримання лізингових платежів виключно Відповідачу 2 з обов'язковим повідомленням таких дій Позивача. Отже, укладаючи з Відповідачем 1 Генеральний договір фінансового лізингу №32 від 18.01.2013, Позивач погодився на можливість реалізації Відповідачем 1 права на передачу предметів лізингу в заставу Відповідачу 2.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

4.1. Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

4.2. Апеляційна скарга мотивована тим, що укладаючи договір застави Відповідач 1 ввів Відповідача 2 в оману шляхом повідомлення обставин, що не відповідають дійсності (що транспортні засоби знаходяться у володінні Відповідача1) та замовчування обставин щодо передачі спірних транспортних засобів Позивачу в лізинг та сплати Позивачем більше половини лізингових платежів.

При укладанні Відповідачами спірного договору було порушено право власності Позивача на спірні транспортні засоби.

Відповідачем 1 не було повідомлено Позивача про укладення спірного договору, чим порушено п.5.5. Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013.

Місцевим судом не надано правової оцінки аргументам Позивача, що Відповідач 1 відповідно до ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» міг передати в заставу спірні транспортні засоби, лише у разі укладення кредитного договору з метою фінансування придбання цих засобів.

5. Заперечення на апеляційну скаргу

5.1. Відповідачі відзиви на подану Позивачем апеляційну скаргу не подали.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

6.1. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/617/18.

6.2. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 22.10.2018р., справу №910/617/18 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Власов Ю.Л., судді Калатай Н.Ф., Буравльов С.І.

6.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2018р. справу №910/617/18 прийнято до свого провадження у визначеному складі суду, розгляд апеляційної скарги було призначено на 21.11.2018р.

6.4. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 12.12.2018р. У зв'язку із перебуванням головуючого судді Власова Ю.Л. у відпустці, розгляд справи №910/617/18 призначений на 12.12.2018р. не відбувся.

6.5. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2018р. розгляд апеляційної скарги призначено на 14.02.2019р.

6.6. У судовому засіданні 14.02.2019 судом розглянуто клопотання Відповідача 2 про відкладення розгляду справи. Позивач проти задоволення клопотання заперечив. Судом дане клопотання залишено без задоволення з підстав його необґрунтованості, оскільки з моменту звільнення працівника ОСОБА_4 (14.01.2019) у Відповідача 2 було достатньо часу для визначення представника в суді.

7. Застосоване законодавство

7.1. Згідно з ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

7.2. Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

7.3. Згідно з ст.230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

7.4. Згідно з ч.2 ст.318 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

7.5. Відповідно до ч. 2 ст.583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

7.6. Згідно з ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингодавець має право: 1) інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти.

8. Позиція апеляційного суду

8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

8.2. Як встановлено судом, у 2013 році між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений Генеральний договір фінансового лізингу №32 та 9 договорів фінансового лізингу, за якими Відповідач 1 передавав Позивачу спірні транспортні засоби на умовах, визначених у вказаних договорах.

При цьому, у п.5.1 Генерального договору сторони погодили право власності (розпорядження) на предмет лізингу протягом всього строку дії договору лізингу належить Відповідачу 1. Також в п.5.5 Генерального договору Сторони домовились, що Відповідач 1 має право передавати в заставу предмет лізингу та майнові права на отримання лізингових платежів виключно Відповідачу 2 з обов'язковим повідомленням таких дій Позивача.

8.3. Як встановлено судом, у 2014 році між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено спірний договір застави транспортних засобів, відповідно до умов Відповідач 1 передав Відповідачу 2 в заставу належні йому на праві власності транспортні засоби, які є предметом вказаних вище договорів лізингу, укладених між Позивачем та Відповідачем 1.

8.4. Як встановлено судом, у 2016 році Сторонами були складені акт про повне виконання Сторонами своїх зобов'язань за вказаними договорами фінансового лізингу та перехід до Позивача права власності на спірні транспортні засоби, які були предметом лізингу за вказаними вище договорами фінансового лізингу.

8.5. За вказаних обставин апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що Відповідач 1, як власник спірних транспортних засобів мав право передавати їх в заставу Відповідачу 2, що також передбачено укладеним Позивачем з Відповідачем 1 генеральним договором фінансового лізингу №32.

8.6. Апеляційний суд відхиляє аргументи Позивача, що укладаючи договір застави Відповідач 1 ввів Відповідача 2 в оману шляхом повідомлення обставин, що не відповідають дійсності (що транспортні засоби знаходяться у володінні Відповідача1) та замовчування обставин щодо передачі спірних транспортних засобів Позивачу в лізинг та сплати Позивачем більше половини лізингових платежів.

Позивачем не доведено суду, що Відповідач 2 укладав спірний договір у стані омани, що така омана мала для нього істотне значення. Навпаки у відзиві на позов Відповідач 2 вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд у позові відмовити.

8.7. Апеляційний суд відхиляє аргументи Позивача, що при укладанні Відповідачами спірного договору було порушено право власності Позивача на спірні транспортні засоби, оскільки як підтверджується матеріалами справи на час укладення спірного договору застави транспортні засоби, що були предметом лізингу знаходились у власності Відповідача 1.

8.8. Апеляційний суд відхиляє аргументи Позивача, що Відповідачем 1 не було повідомлено Позивача про укладення спірного договору, чим порушено п.5.5. Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013.

Правоположення пункту 5.5. Генерального договору фінансового лізингу №32 від 18.01.2013 не ставлять можливість укладення Відповідачами договору застави від повідомлення Позивача про такий договір.

Отже, невиконання Відповідачем 1 свого зобов'язання щодо повідомлення Позивача про укладений договір застави не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

8.9. Апеляційний суд відхиляє аргументи Позивача, що відповідно до ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» міг передати в заставу спірні транспортні засоби, лише у разі укладення кредитного договору з метою фінансування придбання цих засобів.

Стаття 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає не виключний перелік прав, які має лізингоодержувач, в тому числі інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти.

Проте, надання законом приватній особі певних прав не означає, що інші дії цій особі заборонені.

Так само, надання ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» права лізингоодержувачу інвестувати на придбання предмета лізингу позичкові кошти, не означає, що лізингоодержувачу заборонено передати в заставу лізингові транспортні засоби в забезпечення виконання зобов'язань з повернення коштів, отриманих за кредитним договором для іншої мети.

9. Висновки апеляційного суду

9.1. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду згідно з ст.277 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018р. у справі №910/617/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018р. у справі №910/617/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 12.03.2019р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді С.І. Буравльов

Н.Ф. Калатай