РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2019Справа № 910/17317/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта",

до Державного агентства резерву України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1) Міністерство фінансів України

2) Міністерство аграрної політики та продовольства України

про стягнення 493578009,10 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Михайлюк А.З.

від третьої особи - 1: Наталич А.А.

від третьої особи - 2: Пантелеєнко Р.М.

В судовому засіданні 11.03.2019 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Агентство) про стягнення: 322 264 033 грн. пені; 7 376 005,11 грн. 3 % річних; 157 010 627,98 грн. втрат від інфляції, а всього 486 650 666,09 грн.

Позов мотивовано несплатою Агентством суми заборгованості 102555442,93 грн., у зв'язку з чим й нараховано "втрати від інфляції", річні та пеню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017р. по справі №910/17317/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018: апеляційну скаргу Товариства задоволено частково; рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2017 скасовано частково та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Агентства на користь Товариства 55 515 206,31 грн. "інфляційних втрат", 7376005,11 грн. - 3% річних, а також відповідні суми судових витрат; у решті зазначене рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2018 № 910/17317/17 касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Державного агентства резерву України задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 зі справи № 910/17317/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Верховним Судом в Постанові від 11.09.2018 № 910/17317/17 за зазначено, що 16.11.2017 позивачем було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача: 159 630 814,17 грн. "втрат від інфляції"; 324 989 655,32 грн. пені; 7672122,10 грн. - 3 % річних (за "новий період"). 06.12.2017 позивач подав до суду чергову заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача: 159 630 814,17 грн. "втрат від інфляції"; 326 140 473,66 грн. пені; 7 806 720,73 грн. - 3 % річних (за "новий період").. Так, згідно з ч. 4 статті 22 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог. Під таким збільшенням мається на увазі збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Та обставина, що (як випливає з рішення місцевого господарського суду з даної справи) позивачем збільшено розмір позовних вимог за період часу, відмінний від того періоду, за який первісно заявлялися такі ж вимоги (про стягнення пені й річних), не означає "заявлення нових позовних вимог", і отже, суд мав розглянути позовні вимоги з урахуванням збільшення їх розміру. Проте цього обома попередніми судовими інстанціями не здійснено, а в зв'язку з цим так само не встановлено обставин і не оцінено доказів зі справи стосовно позовних вимог Товариства.

З огляду на висновки Верховного Суду, справа розглядається з урахуванням поданих позивачем заяв про збільшення суми позовних вимог, а тому предметом спору у даній справі є стягнення: 159630814,71 грн збитків від інфляції за період з жовтня 2000 по жовтень 2017; 326140473,66 грн пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017; 7806720,73 грн 3% річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017.

На підставі розпорядження керівника апарату від 20.09.2018 № 05-23/1696 протоколом автоматизованого розподілу судових справи між суддями справу № 910/17317/17 передано для розгляду справу судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 27.09.2018 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання призначено на 25.10.2018.

Через канцелярію суду 25.10.2018 відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, в якій відповідач просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення 486650666,09 грн, оскільки загальний (трирічний) строк позовної давності був пропущений позивачем та відмовити у позові у повному обсязі.

25.10.2018 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 29.11.2018.

Через канцелярію суду 29.10.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, посилаючись на пропуск строку позовної давності та не поновлення позивачу строку для пред'явлення наказу у справі № 34/3-8/160 до виконання щодо стягнення основного боргу, на який нараховуються штрафні санкції у даній справі.

28.11.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання не враховувати заяву про застосування позовної давності з посиланням на позицію Верховного Суду, в якій зазначено, що в рамках даної справи відповідачем не подавалась заява про застосування позовної давності. На думку позивача подання при новому розгляді справи заяви про застосування строку позовної давності суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки, при первісному розгляді відповідач не був позбавлений права подати відповідну заяву.

29.11.2018 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про залишення відзиву без розгляду, оскільки, поданий відповідачем відзив є зловживанням його процесуальними правами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Подання відзиву не є зловживанням процесуальними правами, викладення певних обставин відповідачем оцінююється судом під час з"ясування обставин справи та перевірки їх доказами та при прийнятті судового рішення.

Суд протокольною ухвалою відмовив в задоволенні клопотання позивача про залишення відзиву від 29.11.2018 поданого відповідачем без розгляду на підставі ст. 43 ГПК України.

29.11.2018 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 10.12.2018.

Ухвалою суду від 30.11.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження.

Через канцелярію суду 06.12.2019 від позивача надійшли пояснення, в яких зазначив, що строк позовної давності у разі триваючого правопорушення починає свій перебіг з припинення правопорушення, а тому заява про застосування позовної давності підлягає залишенню без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.01.2019 року.

Через канцелярію суду 11.12.2018 від відповідача надійшли заперечення до клопотання, в яких зазначив про його право при новому розгляді справи подавати відзив та заяву про застосування позовної давності.

Судове засідання 24.01.2019 не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Усатенко І.В. на лікарняному.

Ухвалою суду від 29.01.2019 судове засідання у справі призначено на 07.02.2019.

В судовому засіданні 07.02.2019 оголошено перерву до 21.02.2019.

Через канцелярію суду 18.02.2019 від позивача надійшли пояснення, в яких він вказує, що згідно правової позиції ЄСПЛ знецінення коштів у зв'язку з інфляцією підлягає компенсації у повному розмірі. Також позивач посилається на ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" згідно якої пеня підлягає стягненню за весь період існування прострочення.

Від Міністерства фінансів України через канцелярію суду 19.02.2019 надійшли пояснення, в яких воно зазначає, що відносини між сторонами мають господарсько-правовий характер до якого третя особа-1 не має відношення та зазначає про наявність дебіторської заборгованості по бюджетним коштам у головного розпорядника бюджетних коштів - Міністерства аграрної політики та продовольства України. Третя особа-1 просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Через канцелярію суду 21.02.2019 від відповідача надійшов супровідний лист з доданими до нього документами щодо заходів, які вчиняв відповідач для погашення заборгованості перед позивачем.

В судовому засіданні 21.02.2019 позивачем подано пояснення, в яких зазначив, що обмеження позовних вимог застосування позовної давності порушує принцип справедливості, а до вимог про стягнення втрат від інфляції позовна давність не застосовується. Відсутність коштів не є поважною причиною невиконання зобов'язань.

В судовому засіданні 21.02.2019 оголошено перерву до 04.03.2019.

Через канцелярію суду 28.02.2019 від відповідача надійшов супровідний лист з долученими до нього документами щодо заходів, які вчиняв відповідач для погашення заборгованості перед позивачем.

В судове засідання 04.03.2019 представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Щодо заяви позивача про неврахування поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 46 ГПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв'язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Отже при новому розгляді саме позивач процесуальним законодавством обмежений у правах щодо зміни предмета та підстав позову, натомість відповідач нормативно не обмежений у його праві щодо подання заперечень проти позову, в тому числі щодо заявлення заяв про застосування позовної давності при направленні справи на новий розгляд.

В зв'язку з вищезазначеним, суд приймає заяву відповідача про застосування позовної давності та розглядає справу з урахуванням поданої заяви. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення втрат від інфляції та пені за період з 2000 по 2017, отже в тому числі за період до набрання чинності ЦК України. Суд відзначає, що згідно ЦК УРСР позовна давність застосовувалась судом без заяви сторін.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у заявах по суті справи.

Представники третіх осіб підтримали свої позиції, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник відповідача просив у позові відмовити.

Представники третіх осіб проти позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ

29.12.1998 року між Міністерством фінансів України, Відкритим акціонерним товариством "Укрнафта", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрнафта", Державним комітетом України по матеріальних резервах (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) та Міністерством аграрного комплексу (правонаступником якого є Міністерство аграрної політики та продовольства України) було укладено Генеральну угоду №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї (далі - генеральна угода), за умовами якої на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998р. №1953, починаючи з січня 1999 року АТ "Укрнафта" рівномірно щомісяця виділяє до державного резерву 1500 тис. тонн нафти для переробки її на нафтопереробних підприємств для державних потреб по ціні 80 доларів США з ПДВ за тону з перерахуванням у валюту України за курсом Національного банку, що склався на день поставки. Розрахунки за поставлену нафту проводяться з Мін АПК за рахунок коштів передбачених в державному бюджеті на фінансування витрат агропромислового комплексу.

Згідно з п. 2.1. Генеральної угоди Укрнафта укладає договір на поставку нафти з Держкомрезервом згідно з графіком, затвердженим Держнафтогазпромом та Держкомрезервом.

Згідно з п. 3.2. Генеральної угоди Міністерство фінансів України зобов'язалось на підставі актів прийняття-передавання фінансувати Міністерство АПК на вартість отриманої нафти, з подальшим переказом коштів Держкомрезерву для розрахунків з ВАТ "Укрнафта".

Генеральна угода діє до повного завершення розрахунків. (п. 4.3. Генеральної угоди).

15.01.1999 року між Відкритим акціонерним товариством "Укрнафта", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрнафта", та Державним комітетом України по матеріальних резервах було укладено Угоду №28/2 на виконання Генеральної угоди №28/552 від 29.12.1998 року, предметом якої є те, що угода укладена на постачання в 1999 році нафти на нафтопереробні підприємства для державних потреб на виконання постанови Кабінету Міністрів України віл 10.02.1998р. №1953 в обсязі 1500000 тонн.

Згідно з п. 6.1. Угоди оплата за нафту здійснюється Держкомрезервом протягом п'яти днів з моменту поставки нафти на завод на основі телетайпограми і двостороннього акта приймання-передачі на розрахункові рахунки структурних одиниць ВАТ "Укрнафта" по окремому листу.

Пунктом 7.2 Угоди передбачено, що відповідальність сторін, що не передбачена цією угодою, регулюється нормативними актами, встановленими діючим законодавством.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 року по справі №8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001 р., було задоволено позов ВАТ "Укрнафта", стягнуто з Держкомрезерву на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 130614067,93 грн., з яких: 109939460,27 грн. заборгованості, яка виникла на підставі генеральної угоди та угоди, 2638547,04 грн. 3 % річних за період з 01.02.2000р. по 19.11.2000р., 18036060,62 грн. втрат від інфляції за період з лютого по вересень 2000 року.

На виконання постанови по справі №8/160 було видано наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 року у справі №34/3-8/160, залишеною без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2008 р. та Вищого господарського суду від 09.04.20009 р., заяву ВАТ "Укрнафта" про зміну порядку та способу виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 p. по справі № 8/160 задоволено, порядок та спосіб виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 p. по справі № 8/160 змінено. Стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву, з усіх рахунків, відкритих Державному комітету України з державного матеріального резерву відповідно до чинного законодавства на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 102555442 грн. 93 коп. заборгованості, 1700 грн. витрат по сплаті державного мита.

На виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 року у справі №34/3-8/160 видано наказ.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2018 по справі №34/3-8/160 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 задоволено повністю, постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 скасовано повністю, ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160, якою, зокрема, визнано недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, залишено в силі. Дана постанова має наслідком відновлення вищевказаного виконавчого провадження, що усуває факт пропущення стягувачем строку для пред'явлення наказу до виконання, а отже і необхідність його відновлення.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2018 по справі №34/3-8/160 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160, якою в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про поновлення пропущеного строку для пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 відмовлено, залишено без змін, оскільки, судами встановлено, що строк пред'явлення наказу до виконання не сплив, в зв'язку з чим відсутні підстави для його поновлення.

Крім того, Верховним Судом зазначено, що до правовідносин сторін з виконання рішення суду у справі №34/3-8/160 застосовується Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і рішення у даній справі підлягає обов'язковому виконанню.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що до теперішнього часу рішення суду відповідачем не виконано. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем умов договору та рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Державного агентства резерву України 159630814,71 грн збитків від інфляції за період з жовтня 2000 по жовтень 2017; 326140473,66 грн пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017; 7806720,73 грн 3% річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017.

Внаслідок укладення Генеральної угоди №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Частою 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 року по справі №8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001, яке набрало законної сили, було встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед Позивачем у розмірі 130614067,93 грн.

Судом встановлено, що до теперішнього часу рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 року по справі №8/160, яке набрало законної сили, не було виконано Відповідачем у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, основний борг відповідача перед позивачем за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року становив 109939460,27 грн., а з урахуванням здійснення часткової оплати відповідачем 29.09.2000 р., 24.03.2003 р., розмір заборгованості становить 81880835,27 грн., що є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних.

Розмір основного боргу, який не сплачений за рішення суду, сторонами не оспорюється та визнається в заявах по суті справи.

Згідно ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Судом розглянуті та відхилені заперечення відповідача щодо закінчення строку пред'явлення наказу до виконання, оскільки, Верховним Судом в рамках розгляду заява про поновлення строку на пред'явлення наказу до виконання та скарги на дії державного виконавця по справі № 34/3-8/160 (постанови від 22.02.2018) встановлено, що строк пред'явлення наказу до виконання не пропущений, а рішення підлягає обов'язковому виконанню.

Крім того стягнення інфляційних нарахувань та відсотків річних визначено законом як відповідальність за порушення грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Грошове зобов'язання, як і будь-яке інше, що має цивільно-правовий характер, виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України), а припиняється, частково або у повному обсязі, на підставах, визначених у главі 50 ЦК України. До числа таких підстав припинення зобов'язання не віднесено закінчення строку пред'явлення наказу до виконання та не означає припинення грошового зобов'язання, яке виникло з передбачених законом підстав.

Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 159630814,71 грн збитків від інфляції за період з жовтня 2000 по жовтень 2017; 326140473,66 грн пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017; 7806720,73 грн 3% річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем сплати грошових коштів позивачем за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року за загальний період прострочки з 03.10.2014 по 06.12.2017 у розмірі 7806720,73 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

При новому розгляді справи відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності, яка була прийнята судом.

Відповідно до ст. 73, 74, 75, 76 ЦК УРСР зміна строків позовної давності і порядку їх обчислення угодою сторін не допускається. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Цивільний кодекс України набрав законної сили 01.01.2004.

Відповідно до п. 4, 6, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Оскільки правопорушення відповідача є триваючим, то до правовідносин сторін застосовуються норми Цивільного кодексу України, а щодо застосування позовної давності за заявою сторони лише в частині вимог, строк позовної давності по яких не сплив до 01.01.2004.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв"; 7) на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об'єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об'єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об'єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств. Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Отже до зобов'язань щодо сплати втрат від інфляції застосовується загальний строк позовної давності. Оскільки, правопорушення відповідача є триваючим, то суд вбачає, що строк позовної давності сплив до частини позовних вимог про стягнення втрат від інфляції.

Судом здійснено розрахунок втрат від інфляції в межах трирічного строку позовної давності з урахуванням заявлених позивачем періодів. Згідно розрахунку суду за період з жовтня 2014 по жовтень 2017 сума втрат від інфляції, що підлягає стягненню з відповідача становить 77602826,84 грн і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд зазначає, що позивач не вказував про переривання строку позовної давності чи про його зупинення, не зазначав про поважність причин пропуску, а тому суд не вбачає можливості не задовольнити заяву відповідача про застосування позовної давності. Суд відзначає, що позивач наполягав на тому, що строк позовної давності по його вимогам не пропущений та не повинен застосовуватись, а тому суд з огляду на позицію позивача не розглядає поважність причин його пропуску, серед яких в тому числі, неможливість виконання рішення суду у справі № 34/3-8/160, до встановлення Верховним Судом, що строк пред'явлення наказу до виконання у даній справі не пропущений.

Листи відповідача адресовані першому Віце-прем'єр-міністру - Міністру економічного розвитку і торгівлі від 19.09.2018 № 2960/0/4-18, Прем'єр-міністру України від 09.07.2018 № 1903/0/4-18, від 11.10.2017 № 3474/0/4-17; Головному управлінню Державної казначейської служби України від 03.08.2018 № 2349/0/4, від 11.07.2018 № 1956/0/4-18, в яких він просить вирішити питання про виконання зобов'язань за генеральною угодою № 28/2 не свідчать про переривання строку позовної давності, оскільки, датовані 2017 та 2018, після звернення позивача з даним позовом.

Крім того, суд зазначає, що за не виконання рішення суду, ст. 5 "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який набрав чинності з 01.01.2013, передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Позивач у своїх заявах по суті спору посилався на ту обставину, що компенсацією за невиконання судового рішення згідно практики ЄСПЛ є стягнення втрат від інфляції і до компенсації не застосовується позовна давність. Проте, суд зазначає, що національним законодавством визначено, що компенсацією за невиконання у визначений законом строк судових рішень згідно Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є стягнення 3% річних, а не стягнення втрат від інфляції. Позивач не звертався з вимогою про стягнення з відповідача компенсаційних виплат у розмірі 3 % річних в порядку передбаченому Законом України " Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Не вбачається підстав для визначення втрат від інфляції, які заявлені позивачем до стягнення, як компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, оскільки, законодавством визначено компенсаційні виплати у іншому вигляді (3% річних).

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 326140473,66 грн за період з 29.09.2000 по 06.12.2017.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Угоди передбачено, що відповідальність сторін, що не передбачена цією угодою, регулюється нормативними актами, встановленими діючим законодавством.

У разі несвоєчасної сплати вартості поставленої до державного резерву продукції одержувач сплачує постачальнику (виготовлювачу) пеню із суми простроченого платежу за кожний день прострочення. (ч.14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв")

У ч.16 ст.14 Закону зазначено, що розмір пені, передбачений пунктами 7, 8, 9, 10 цієї статті, обчислюється з вартості матеріальних цінностей, а передбачений пунктами 14 і 15, - з суми простроченого платежу, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 1 Закону державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

До складу державного резерву входять: мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв'язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв'язку, подання медичної допомоги; запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави; запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

За змістом абзаців 3, 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову про (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також й відповідальності, передбаченої частиною другою статтею 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Оскільки Державне агентство резерву є суб'єктом господарювання, яке відноситься до державного сектору економіки, та порушило строки оплати грошового зобов'язання за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року, воно несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, що діяла в період, за який сплачується пеня - на підставі п.п. 14, 16 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Відповідно до ст. 72, 73, 74, 75, 76 ЦК УРСР скорочені строки позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР для окремих видів вимог, що випливають з відносин, регулювання яких віднесено до відання Союзу РСР, і цим Кодексом - для інших вимог. Скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Зміна строків позовної давності і порядку їх обчислення угодою сторін не допускається. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

При розгляді справи № 8/160 було визначено, що прострочення відповідача мало місце з 2000 року (01.02.2000), а тому пеня могла бути розрахована і стягнута протягом шести місяців з дня виникнення права на позов, з огляду на застосування позовної давності без заяви стороні, а лише по факту встановленого ЦК УРСР шестимісячного строку нарахування пені.

Цивільний кодекс України набрав законної сили 01.01.2004.

Відповідно до п. 4, 6, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Вимоги про стягнення пені в період до набрання чинності ЦК України та ГК України не підлягають задоволенню, оскільки, до них застосовуються норми ЦК УРСР, яким було передбачено застосування позовної давності без заяви сторони, по факту пропуску відповідного строку.

Господарський кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Оскільки, правопорушення відповідача є триваючим і позивач заявляє до стягнення пеня в тому силі і в період після набрання чинності як ГК України та і ЦК України, до цієї частини позовних вимог підлягають застосуванню норми чинних кодексів, з урахуванням ї Прикінцевих та перехідних положень.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань" №14 від 17.12.2013 року)

Даний шестимісячний строк визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції, якщо інший період не встановлено законом або договором (п 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Судом встановлено, що рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 року по справі №8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001 р., було задоволено позов ВАТ "Укрнафта", стягнуто з Держкомрезерву на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 130614067,93 грн.

Як вбачається з позовної заяви та не заперечується сторонами, при розгляді справи № 8/160 позивач просив суд стягнути з Держкомрезерву 109939460,27грн. заборгованості, яка виникла на підставі генеральної угоди та угоди, 2638547,04 грн. 3 % річних за період з 01.02.2000р. по 19.11.2000р., 18036060,62 грн. втрат від інфляції за період з лютого по вересень 2000 року.

За таких підстав, суд зазначає, що станом на 01.02.2000 року у Державного комітету України по матеріальних резервах (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року та Угодою №28/2 від 15.01.1999 року обов'язок по оплаті настав.

Оскільки, ГК України передбачено нарахування пені протягом 6 місяців з дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто фактично з 01.02.2000 по 01.08.2000, то пеня за визначений позивачем строк не може бути нарахована і стягнута з урахуванням як норм ЦК УРСР про застосування позовної давності без заяви сторони так і з огляду на порядок нарахування пені з дня коли зобов'язання мало бути виконаним, передбачений ГК України.

За таких підстав, нарахування пені у зв'язку з неналежним виконанням умов Генеральної угоди №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року та Угоди №28/2 від 15.01.1999 року в частині здійснення оплати за період з 29.09.2000 по 06.12.2017 є неприпустимим в силу вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України так і ЦК УРСР про застосування скороченого строку позовної давності.

Щодо подання суду судової практики про стягнення пені за весь період прострочення за позовами Державного агентства резерву України, суд зазначає, що згідно п. 6 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вказані вимоги позовна давність не поширюється, в зв'язку з чим судами стягується пеня за весь період прострочення.

Проте оскільки, позивач не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв", то на його вимоги поширюється позовна давність, визначена законодавством.

З огляду на вищезазначене, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені у повному обсязі.

Таким чином, у зв'язку з тим, що судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги позивача в частині стягнення пені у розмірі 326140473,66 грн, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України. Крім того, суд відзначає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обгрунтованість його клопотання про зменшення розміру пені, крім того, чинним процесуальним законодавством не передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в тому числі за подання апеляційних та касаційних скарг.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (, 01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (, 04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5) 77602826 (сімдесят сім мільйонів шістсот дві тисячі вісімсот двадцять шість) грн. 84 коп. інфляційних втрат, 7806720 (сім мільйонів вісімсот шість тисяч сімсот двадцять) грн. 73 коп. 3% річних, 41529 (сорок одна тисяча п'ятсот двадцять дев'ять) грн 99 коп. судового збору за подання позову, 62294 (шістдесят дві тисячі двісті дев'яносто чотири) грн 99 коп судового збору за подання апеляційної скарги, 100363 (сто тисяч триста шістдесят три) грн 15 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

3. В частині позовних вимог про стягнення з Державного агентства резерву України (, 01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (, 04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5) пені у розмірі 326140473,66 грн та втрат від інфляції у розмірі 82027987,87 грн - відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (, 04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5) на користь Державного агентства резерву України (, 01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 396960 (триста дев'яносто шість тисяч дев'ятсот шістдесят) грн 00 коп.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 14.03.2019

Суддя І.В.Усатенко