РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.02.2019Справа № 910/16547/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "МД Істейт"
доДержавного підприємства "Київський бронетанковий завод"
простягнення 186390,05 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників справи:

від позивачаТкачов Ю.В., довіреність №21/01-01 від 21.01.2019;
від відповідачаЧубар С.В., довіреність №11/81 від 02.01.2019;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МД Істейт" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" 186390,05 грн, з яких: 155325,04 грн основного боргу та 31065,01 грн штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №351/ОД/КВ/17 від 17.11.2017 в частині здійснення своєчасних розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2018 відкрито провадження у справі №910/16547/18; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 17.01.2019; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

02.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Запорізької області.

09.01.2019 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.

Також 09.01.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та зазначив, зокрема, про те, що за змістом укладеного між сторонами договору та рахунку-фактури позивача №СФ1-10120 від 18.09.2018 не визначено умови та строки оплати за поставлений товар, а оскільки позивач не надав належних доказів отримання відповідачем вимоги №029/425 від 05.12.2018 про оплату товару, то відповідно, на думку відповідача, строк оплати за поставлений позивачем товар, не настав.

Крім того за твердженнями відповідача, згідно видаткової накладної №РН1-005292 від 25.09.2018 позивачем було поставлено товар на суму 254364,08 грн, з яких відповідачем сплачено 100000,00 грн, а отже сума боргу складає 154464,08 грн.

17.01.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти доводів відповідача, викладених ним у відзиві на позов, заперечив та зазначив, зокрема, що строк оплати товару в будь-якому разі настав з огляду на приписи ст.692 Цивільного кодексу України, а сума заборгованості відповідача обчислена позивачем із урахуванням заборгованості у розмірі 960,96 грн за поставлений, згідно видаткової накладної №РН1-002204 від 02.05.2018, товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2019 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Істетй" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2019 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 04.02.2019, встановлено строк для подання відповідачем заперечень на відповідь на відзив до 29.01.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/16547/18 до судового розгляду по суті на 28.02.2019.

Представник позивача в судовому засіданні 28.02.2019 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.02.2019 проти заявлених позовних вимог заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 28.02.2019 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

17.11.2017 між Державним підприємством "Київський бронетанковий завод" (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МД Істейт" (постачальник, позивач) було укладено договір поставки №351/ОД/КВ/17 (договір) згідно умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю товар, зазначений у додатках до даного договору (специфікацій) та/або рахунків/фактур, які додаються до цього договору і є невід'ємною частиною даного договору, а покупець зобов'язується прийняти його та оплатити згідно даного договору (п.1.1), постачальник здійснює поставку товару на умовах DDP (м.Київ, вул.Бориспільська, 34А) відповідно до офіційних правил тлумачення торгівельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року (п.3.1), сума даного договору складається із загальної вартості товару, прийнятого покупцем протягом всього строку дії договору згідно специфікації та/або рахунків-фактур. Орієнтовна вартість договору складає 1500000,00 грн (п.4.1), оплата товару по даному договору здійснюється покупцем згідно умов, зазначених у додатках до даного договору (специфікацій) та/або рахунків-фактур, які додаються до цього договору і є невід'ємною частиною даного договору (п.5.1), датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця за банківськими реквізитами постачальника (п.5.2), у випадку невиконання зобов'язань з оплати товару, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми (п.8.5), термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2017 в частині поставок продукції, а в частині оплати - до повного виконання (п.12.1).

Відповідно до видаткових накладних №РН1-002204 від 02.05.2018 на суму 73032,96 грн, №РН1-005292 від 25.09.2018 на суму 254364,08 грн та відповідних товарно-транспортних накладних №РН.281.2204 від 02.05.2018 та №РН.284.5292 від 25.09.2018 позивачем було поставлено, а представником відповідача за довіреностями №548 від 26.04.2018 та №973 від 21.09.2018 отримано товар на загальну суму 327397,04 грн.

При цьому позивачем було виставлено відповідачу для оплати рахунки-фактури №СФ1-03123 від 27.03.2018 та №СФ1-10120 від 18.09.2018.

Відповідно до виписки банку з рахунку постачальника, 18.05.2018 покупцем було сплачено 72072,00 грн згідно рахунку-фактури №СФ1-03123 від 27.03.2018, а 19.09.2018 сплачено 100000,00 грн згідно рахунку-фактури №СФ1-10120 від 18.09.2018, що підтверджується платіжним дорученням №2390 від 19.09.2018.

05.12.2018 позивачем було надіслано на адресу відповідача лист №029/425 від 05.12.2018 з вимогою про оплату заборгованості.

14.01.2019 позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу №029/11 від 14.01.2019 про оплату заборгованості за договором поставки №351/ОД/КВ/17 від 17.11.2017.

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.05.2018 по 14.01.2019, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками господарюючих суб'єктів, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар склала 155325,04 грн.

Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов'язку щодо оплати поставленого позивачем товару у визначений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача основного боргу та штрафу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач свій обов'язок щодо передачі відповідачу товару, загальна вартість якого склала 327397,04 грн, виконав належним чином, однак відповідач, всупереч п.5.1 договору та ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України за поставлений позивачем товар сплатив частково, на загальну суму 172072,00 грн, внаслідок чого у Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" виникла заборгованість.

При цьому суд зазначає, що умовами п.5.1 укладеного між сторонами договору визначено, що оплата товару по даному договору здійснюється покупцем згідно умов, зазначених у додатках до даного договору (специфікацій) та/або рахунків-фактур, які додаються до цього договору і є невід'ємною частиною даного договору.

Як вбачається, зокрема, з рахунку-фактури №СФ1-10120 від 18.09.2018, останній був дійсний для оплати протягом 1 банківського дня.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

А отже, за висновками суду, оскільки договором не встановлений інший строк оплати товару, строк виконання відповідачем обов'язку з оплати товару є таким, що настав з урахуванням приписів ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, за висновками суду, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 155325,04 грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також за прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару, позивач просив суд стягнути з відповідача штраф на суму 31065,01 грн.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За приписами ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом п.8.5 договору, у випадку невиконання зобов'язань з оплати товару, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми.

Враховуючи те, що судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, то вимоги позивача про стягнення штрафу визнаються судом обґрунтованими, а за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленого до стягнення 20% штрафу судом встановлено, що його розмір є арифметично вірним.

Поряд із цим, суд, приймаючи до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, дійшов висновку про зменшення на 50% заявленого до стягнення штафу, і, як наслідок, задоволення позовних вимог про стягнення штрафу на суму 15532,51 грн, з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 ст.233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 в справі №923/1100/17, від 13.06.2018 в справі №904/9781/17.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відноситься до державного сектору економіки, має особливий статус та роль у забезпеченні Збройних Сил України та Національної гвардії України справною бронетехнікою для виконання ними покладених на них завдань щодо захисту територіальної цілісності України, правопорядку і безпеки громадян, а стягнення штрафних санкцій в повному обсязі може призвести до погіршення фінансового становища та наступного прострочення виконання ним своїх зобов'язань за державними замовленнями, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафних санкцій, нарахованих відповідно до умов договору поставки №351/ОД/КВ/17 від 17.11.2017 на 50%.

Згідно зі ст.ст.8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) суд зазначив: "Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права".

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Істейт" до Державного підприємства "Київський бронетанковий завод".

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно положень ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" (02093, м.Київ, вул.Бориспільська, будинок 34-А, ідентифікаційний код 14302667) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Істейт" (69006, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул.Валерія Лобановського, будинок 6-А, ідентифікаційний код 32040840) 155325 (сто п'ятдесят п'ять тисяч триста двадцять п'ять) грн 04 коп. основного боргу, штраф у розмірі 15532 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот тридцять дві) грн 51 коп. та судовий збір у розмірі 2795 (дві тисячі сімсот дев'яносто п'ять) грн 85 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 11.03.2019

Суддя Ю.М.Смирнова