ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" лютого 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2780/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Карагяур В.М.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (представники за довіреностями);

від відповідача: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „СЛ Дистрибьюшн (юридична адреса: 02660, м. Київ, пров. Хоткевича Гната, 8 к. 215; фактична адреса: 02660, м. Київ, пров. Магнітогорський, 1)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Сагітта-Т (65072, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, буд. 2);

про стягнення 96087,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 10.12.2018 року до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю „СЛ Дистрибьюшн (надалі ТОВ „СЛ Дистрибьюшн) надійшла позовна заява (вх. №2993/18) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Сагітта-Т (надалі ТОВ „Сагітта-Т) про стягнення грошових коштів у розмірі 96087,59 грн., з яких: 23914,07 грн. заборгованість за договором №182/17 від 31.03.2017р., на яку нараховано пеню у сумі 6272,69 грн., 3% річних у сумі 542,49 грн. та інфляційні у сумі 1164,89 грн.; 54697,99 грн. заборгованість за договором про переведення боргу від 30.06.2017р. на яку нараховано 3% річних у сумі 2333,28 грн. та інфляційні у сумі 7162,18 грн., а також з проханням покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що визначена у позовних вимогах заборгованість виникла у ТОВ „Сагітта-Т за договором №182/17 від 31.03.2017р., внаслідок несплати вартості товару, який було поставлено 30.12.2017 року на суму 23914,07 грн. та на підставі договору переведення боргу, укладеного 30.06.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Горяц-Т, Товариством з обмеженою відповідальністю „Сагітта-Т та Товариством з обмеженою відповідальністю „СЛ Дистрибьюшн.

Ухвалою суду від 02.01.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2780/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання на 30.01.2019 року.

У судовому засіданні від 30.01.2019 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 25.02.2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні 25.02.2019р. позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ТОВ „Сагітта-Т про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвал суду на його юридичну адресу, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, між тим, у судові засідання не зявлявся, про поважність причин відсутності не повідомляв.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до частин 4, 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Водночас, ч. 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою у довідках поштової установи За закінченням встановленого строку зберігання, а також відсутність жодних повідомлень щодо причин неявки представника ТОВ „Сагітта-Т у судові засідання, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача.

В судовому засіданні від 25.02.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 01.03.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і обєктивно зясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Водночас вимогами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено матеріалами справи, 01.09.2016 року між ТОВ „СЛ Дистрибьюшн (надалі постачальник) та ТОВ „Горяц-Т (надалі покупець) укладено договір поставки з відстрочкою платежу №29/16 (надалі договір 1), згідно умов якого постачальник зобовязався поставляти покупцю, а покупець приймати та сплачувати товар у відповідності до умов даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору 1, поставка товару здійснюється за узгодженими сторонами цінами, зазначеними сторонами у прейскуранті (специфікаціях). При цьому, постачальник зобовязується не збільшувати ціни, зазначені в прейскуранті (специфікації), протягом 14 днів з моменту їх погодження сторонами.

У відповідності до п.3.1 договору 1, поставка товару здійснюється на умовах DDP-склад покупця (в інтерпретації Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2010) однією чи кількома партіями у відповідності до специфікацій або накладних, які складаються на кожну таку партію. За згодою сторін отримувачем товару за даним договором може бути третя особа.

Положеннями п. 3.16 договору 1 встановлено, що покупець має право визначити та повернути товари, які реалізуються в магазинах покупця, як товари, які не мають споживчого попиту, надаючи відомості постачальнику про продаж даних товарів, які підтверджують економічне обґрунтування недоцільності подальшого розміщення товарів в магазинах покупця.

Згідно п.4.1 договору 1, оплата кожної окремої партії товару (визначеної у накладній) за цим договором покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з моменту її отримання.

За умовами п. 8.1 договору 1, даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.17 або до його припинення за згодою сторін або на підставах, передбачених діючим законодавством.

Пунктом 8.2 договору 1 передбачено, якщо за 30 днів до спливу строку дії договору, ні одна із сторін не звернулась до іншої з заявою про відмову в продовженні договору, даний договір вважається продовженим сторонами на такий же строк та на таких же умовах. Договір аналогічно пролонгується і на всі слідуючи періоди.

В силу вимог ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор.

За умовами ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Так, 30.06.2017 року між ТОВ „Горяц-Т (первісний боржник), ТОВ „Сагітта-Т (новий боржник) та ТОВ „СЛ Дистрибьюшн (кредитор) укладено договір переведення боргу (надалі - договір 2), яким регулюються відносини, повязані з заміною боржника (первісного боржника) у зобовязанні, яке виникло із договору поставки №29/16 від 01.09.2016 року, укладеного між первісним боржником та кредитором (надалі основний договір).

У відповідності до п. 2 договору 2 первісний боржник передає новому боржнику грошове зобовязання перед кредитором у розмірі 54697,99 грн., яке виникло на підставі основного договору, а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобовязання.

Згідно з умовами п. 5 договору 2, з моменту набрання чинності даним договором новий боржник приймає на себе обовязки та права первісного боржника за договором поставки №29/16 від 01.09.2016 року.

Положеннями п. 6 договору 2 встановлено, що переведення боргу за даним договором не тягне за собою ніяких інших змін в основному договорі, крім повязаних з заміною первісного боржника новим боржником.

Враховуючи наявність у матеріалах справи належним чином засвідченого договору переведення боргу, на якому проставлено печатку кредитора, суд доходить висновку про наявність письмової згоди кредитора за договором поставки з відстрочкою платежу №29/16 від 01.09.2016 року на переведення прав та обовязків за цим договором до відповідача у справі.

Суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські зобовязання на підставі договору поставки з відстрочкою платежу № 29/16 від 01.09.2016 року, обовязки за яким відповідач набув, уклавши 30.06.2017 року з позивачем та ТОВ «Горяц-Т» договір переведення боргу. При цьому, позивач наполягає, що грошові кошти у розмірі 54697,99 грн., що становить розмір боргу за договором № 29/16 від 01.09.2016 року, відповідачем не сплачені.

Як вбачається із матеріалів справи 31.03.2017 року між ТОВ „СЛ Дистрибьюшн (надалі постачальник) та ТОВ „Сагітта-Т (надалі покупець) укладено договір поставки з відстрочкою платежу №182/17 (надалі договір 3), згідно умов якого постачальник зобовязався поставляти покупцю, а покупець приймати та сплачувати товар у відповідності до умов даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору 3, поставка товару здійснюється за узгодженими сторонами цінами, зазначеними сторонами у прейскуранті (специфікаціях). При цьому, постачальник зобовязується не збільшувати ціни, зазначені в прейскуранті (специфікації), протягом 14 днів з моменту їх погодження сторонами.

У відповідності до п.3.1 договору 3, поставка товару здійснюється на умовах DDP-склад покупця (в інтерпретації Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2010) однією чи кількома партіями у відповідності до специфікацій або накладних, які складаються на кожну таку партію. За згодою сторін отримувачем товару за даним договором може бути третя особа.

Положеннями п. 3.17 договору 3 встановлено, що покупець має право визначити та повернути товари, які реалізуються в магазинах покупця, як товари, які не мають споживчого попиту, надаючи відомості постачальнику про продаж даних товарів, які підтверджують економічне обґрунтування недоцільності подальшого розміщення товарів в магазинах покупця.

Згідно п.4.1 договору 3, оплата кожної окремої партії товару (визначеної у накладній) за цим договором покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на поточний рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з моменту її отримання.

За умовами п. 7.1 договору 3, даний договір укладено на невизначений строк та діє до його припинення за згодою сторін чи на підставах, передбачених діючим законодавством.

Пунктом 7.2 договору 3 передбачено, якщо за 10 днів до спливу строку дії договору, ні одна із сторін не звернулась до іншої з заявою про відмову в продовженні договору, даний договір вважається продовженим сторонами на такий же строк та на таких же умовах. Договір аналогічно пролонгується і на всі слідуючи періоди.

Як встановлено матеріалами справи, за умовами договору №182/17 від 31.03.2017 року, позивачем було поставлено продукцію відповідачу на загальну суму 23914,07 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними на поставку товару від 30.12.2017 року (а.с. 47-59).

При цьому, позивач зазначає, що вартість товару за спірними накладними на суму 23914,07 грн. відповідачем не сплачена.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобовязань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обовязку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обовязку, є зустрічним виконанням зобовязання, при якому сторони повинні виконувати свої обовязки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно п. 1 ст. 628 цього кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому, суд зазначає, що умовами договорів поставки сторонами визначено, що оплата кожної окремої партії товару здійснюється шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару протягом 60 календарних днів з моменту її отримання, тоді як із матеріалів справи вбачається, що поставки були здійсненні у 2017 році, тобто на момент звернення з даним позов та на момент розгляду справи 60-денний строк на оплату товару з моменту його отримання сплив.

За таких обставин справи у їх сукупності, вирішуючи питання щодо сплати відповідачем вартості товару поставленого за договором №29/16 від 01.09.2016р. у розмірі 54697,99 грн. дотримуючись принципів і загальних засад цивільного законодавства, встановлених статтею 3 Цивільного кодексу України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, суд виходить із умов укладеного між сторонами договору переведення боргу від 30.06.2017 року в якому визначено саме розмір заборгованості за відповідним договором, отже, з моменту укладення договору переведення боргу у відповідача виник обовязок щодо сплати грошових коштів у розмірі 54697,99 грн., як сплати заборгованості за договором №29/16 від 01.09.2016р.

При здійсненні вищевказаних висновків суд враховує, що ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд вважає за необхідне окремо наголосити, що добросовісність у правовідносинах означає здійснення сторонами заходів, спрямованих на уникнення правопорушення.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Між тим, відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, не надано жодного доказу підтверджуючого, сплату вартості фактично отриманого товару за укладеними договорами.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ „СЛ Дистрибьюшн та стягнення з відповідача суми основного боргу за договором №29/16 у розмірі 54697,99 грн. та договором №182/17 у розмірі 23914,07 грн., що загалом становить 78612,06 грн.

У відповідності до ч.1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобовязання, а також відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п. 5.2 договору №182/17, кожна із сторін за кожний день прострочення виконання своїх зобовязань, які випливають з цього договору, сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє за весь час такого прострочення, а також понад цього, компенсує любі прямі та непрямі збитки, підтверджені документально, викликані таким простроченням. Для постачальника пеня вираховується від вартості партії товару, у період постачання якого виникло порушення договору, а для покупця від суми простроченого платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобовязання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобовязання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Положеннями ст. 252 Цивільного кодексу України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

У відповідності до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Суд, перевіривши розрахунок розміру пені, наведений у позовній заяві (а.с.6) нарахованої на заборгованість у розмірі 23914,07 грн. встановив, що позивач здійснив розрахунок не вірно, а саме не врахував положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тобто здійснив нарахування пені за період, який перевищує шестимісячний строк, а також не врахував положення ст. 253 Цивільного кодексу України у відповідності до якої нарахування штрафних санкцій має бути здійснено з наступного дня, коли зобовязання мало бути виконане. Отже, правомірним періодом нарахування пені є з 02.03.2018р. по 30.08.2018 року, в звязку з чим суд за допомогою системи „Ліга-Закон зробив власний розрахунок пені та встановив, що її розмір складає 4086,36 грн.

Розрахунок пені

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені
23914.0702.03.2018 - 12.04.20184217.0000 %0.093 %*935.60
23914.0713.04.2018 - 24.05.20184217.0000 %0.093 %*935.60
23914.0725.05.2018 - 12.07.20184917.0000 %0.093 %*1091.53
23914.0713.07.2018 - 30.08.20184917.5000 %0.096 %*1123.63
Отже, загальна сума пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 4086,36 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних у розмірі 1164,89 грн. (а.с. 6) нарахованих на заборгованість у сумі 23914,07 грн. за період з 01.03.2018р. по 01.12.2018р., встановив його помилковість, а саме позивачем при визначені періоду нарахування не враховано положення ст. 253 Цивільного кодексу України, в звязку з чим правомірним періодом нарахування 3% річних є 02.03.2018р. по 01.12.2018р. Таким чином, за підрахунком суду розмір 3% становить 540,52 грн.

Розрахунок 3% річних

Сума боргу грн.Період простроченняКількість днів простроченняРозмір % річнихЗагальна сума
23914,0702.03.2018-01.12.0,52
Отже, загальна сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, нарахованих на заборгованість у розмірі 23914,07 за договором №182/17 від 31.03.2017р. становить 540,52 грн.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних у розмірі 2333,28 грн. (а.с. 7), нарахованих на заборгованість у сумі 54697,99 грн. за період з 01.07.2017р. по 01.12.2018р., вважає його вірним та обґрунтованим.

Перевіривши, розрахунок інфляційних нарахувань (а.с. 6) нарахованих позивачем на заборгованість у сумі 23914,07 грн. та на заборгованість у сумі 54697,99 грн. суд встановив їх помилковість.

Розрахунок інфляційних

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення боргу
02.03.2018 - 01.12.201823914.071.0631516.00
01.07.2018 - 01.12.201854697.991.0432378.03

При цьому, задовольняючи позовні вимоги ТОВ „СЛ Дистрибьюшн, суд не виходить за межі позовних вимог, оскільки перевіривши розрахунок позивача, встановив, що розмір інфляційних заявлений позивачем до стягнення, з урахуванням моменту виникнення заборгованості у відповідача перевищує суму заявлену до стягнення.

Таким чином, загальний розмір інфляційних, що підлягає стягненню з відповідача становить 8327,07 грн.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ „СЛ Дистрибьюшн та стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 78612,06 грн., пені у розмірі 4086,36 грн., 3% річних у розмірі 2873,80 грн. та інфляційних у розмірі 8327,07 грн.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним судом позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сагітта-Т (65072, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, буд. 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „СЛ Дистрибьюшн (юридична адреса: 02660, м. Київ, пров. Хоткевича Гната, 8 к. 215; фактична адреса: 02660, м. Київ, пров. Магнітогорський, 1; ) 78612/сімдесят вісім тисяч шістсот дванадцять/грн. 06 коп. заборгованості, 4086/чотири тисячі вісімдесят шість/грн. 36 коп. пені, 2873/дві тисячі вісімсот сімдесят три/грн. 80 коп. 3% річних та 8327/вісім 07 грн.

3.В решті позову відмовити.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Сагітта-Т (65072, м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, буд. 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „СЛ Дистрибьюшн (юридична адреса: 02660, м. Київ, пров. Хоткевича Гната, 8 к. 215; фактична адреса: 02660, м. Київ, пров. Магнітогорський, 1; ) 1721/одна тисяча сімсот двадцять одна/грн. 47 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01 березня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська