ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа№ 911/1641/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Тищенко А.І.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Денисенко О.В. за довіреністю від 09.01.2019;

від відповідача: Шунський О.І. за довіреністю від 07.09.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

на рішення Господарського суду Київської області від 06.12.2018 (повне рішення складено 22.12.2018)

у справі №911/1641/18 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Богдан"

про визнання договору недійсним в частині та стягнення 28257,40 грн.,

УСТАНОВИВ:

У липні 2018 року Комунальне підприємство "Київжитлоспец-експлуатація" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Богдан" (далі - відповідач), у якому просило суд:

- визнати недійсним п. 3.1 договору підряду № 17/Б-В6-СХ від 31.10.2017 про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначеної суми ПДВ - 28257,40 грн. та загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ - 169544,40 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача 28257,40 грн. безпідставно перерахованої суми податку на додану вартість.

Рішенням Господарського суду Київської області від 06 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки на момент укладання договору відповідач не мав свідоцтва платника ПДВ, отже, визначення у договорі його ціни з ПДВ здійснено внаслідок введення позивача в оману, тому пункт договору щодо включення ПДВ у ціну підлягає визнанню недійсним, а сплачена позивачем відповідачу сума ПДВ підлягає поверненню.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що при укладенні договору сторонами було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, у тому числі щодо ціни, договір повністю виконаний обома сторонами, акти приймання-передачі позивачем підписані без претензій, чинним цивільним законодавством встановлено недопустимість зміни ціни договору після його виконання.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

31 жовтня 2017 року між позивачем, як замовником, та відповідачем, як підрядником, було укладено договір підряду № 17/Б-В6-СХ (далі - договір), відповідно до якого підрядник зобов'язався здійснити роботи: "0621 - Капітальний ремонт житлового фонду. Капітальний ремонт сходових клітин. вул. Вифлеємська, 6 (2,3,4 під'їзд) у Дніпровському районі м. Києва, за кодом ДК 021:2015:45453000-7 - Капітальний ремонт і реставрація" (згідно ДСТУ БД.1.1.-1:2013) в об'ємі, визначеному у кошторисній документації до цього договору (далі - роботи) відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.01.2017 № 3 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.10.2017 № 1279 (згідно ДСТУ БД.1.1.-1:2013).

У пункті 1.3 договору сторони погодили, що обсяг та конкретні види робіт по об'єкту визначаються в кошторисі, що затверджується замовником після проведення в установленому порядку і отримання висновків експертизи кошторисної документації.

Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору договірна ціна на виконання робіт зазначена у кошторисній документації до даного договору. Ціна договору становить - 147466,18 грн., крім того ПДВ 20% - 29493,24 грн., всього - 176959,42 грн.

Договірна ціна за даним договором визначається сторонами як динамічна, може коригуватися в процесі виконання робіт, зокрема, шляхом укладення відповідних додаткових угод до даного договору, в наступних випадках: зміни обсягів та складу робіт, а також зміни номенклатури та кількості, якщо такі зміни сталися не з вини підрядника та погоджені замовником; виникнення обставин непереборної сили; внесення змін до кошторисної документації. після отримання позитивного висновку експертизи кошторисної документації.

У пунктах 4.1 та 4.3 договору сторони домовились, що розрахунки за виконані роботи здійснюються на підставі довідки про вартість виконаних робіт за формою № КБ-3 та акта приймання виконаних робіт за формою № КБ-2В з відомістю ресурсів, підписаних уповноваженими представниками сторін, і акту витрат на проведення експертизи кошторисної документації.

Замовник сплачує вартість прийнятих від підрядника робіт на підставі довідки про вартість виконаних робіт за формою № КБ-3 не пізніше 30 (тридцяти) банківських днів після надходження коштів на вказані цілі на реєстраційний рахунок замовника.

Відповідно до п. 6.1.3 договору замовник має право ініціювати внесення змін у договір, вимагати розірвання договору та відшкодування збитків за наявності істотних порушень підрядником умов договору підряду.

Додатком №1 до договору сторони уклали та підписали Протокол погодження договірної ціни.

Додатковими угодами №1 від 26.12.2017 та №2 від 28.12.2017 сторони зменшили договірну ціну підрядних робіт та виклали додатки до договору в нових редакціях.

Так, відповідно до п.3.1 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 28.12.2017) договірна ціна на виконання робіт зазначена у кошторисній документації до даного договору. Ціна договору становить - 141287,00 грн., крім того ПДВ 20% - 28257,40 грн., всього 169544,40 грн.

Відповідно до мов договору відповідач за актом №1/В6 від 26.12.2017 передав позивачу експертний звіт кошторисної документації об'єкта загальною вартістю наданих послуг на суму 1917,60 грн., де 1598,00 грн. - сума без ПДВ та 319,60 грн. вартість 20% ПДВ.

На виконання умов договору відповідач виконав підрядні роботи з капітального ремонту сходових клітин по вул. Вифлеємська, 6 (2,3,4 під'їзд) у Дніпровському районі м.Києва на загальну суму 167626,80 грн., що підтверджується довідкою від 26.12.2017 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2017 року, актом №1 від 26.12.2017 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2017 року.

Роботи прийняті відповідачем без зауважень та оплачені у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №837 від 21.11.2017 на суму 44239,85 грн., №2205 від 26.12.2017 на суму 123386,95 грн. та №2194 від 26.12.2017 на суму 1917,60 грн.

18 квітня 2018 року позивач направив відповідачу лист за вих.№062/15/1/221938, у якому повідомив, що під час реєстрації податкових накладних та проведення розрахункових касових операцій було встановлено факт відсутності у відповідача свідоцтва платника на додану вартість, хоча відповідно до наданої відповідачем інформації у електронній системі публічних закупівель PROZORRO та зазначених у р. 15 договорів реквізитів, відповідач вказаний як платник податку на додану вартість.

Після проведеної позивачем перевірки вищевказаної інформації на сайті Державної фіскальної служби України виявилося, що 26 липня 2017 року відповідачу анулювали свідоцтво платника ПДВ. Оскільки під час проведення розрахунків за виконані роботи за договором відповідач врахував у розрахункових документах податок на додану вартість, що, на думку позивача, призвело до порушення ст. ст. 180, 187, 201, 203 Податкового кодексу України, останній звернувся до відповідача з проханням повернути сплачені на його користь 20% ПДВ за договором підряду № 17/Б-В6-СХ від 31.10.2017.

31 травня 2018 року позивач направив відповідачу вимогу за вих. №062/15/1/03- 2689, до якої долучив проект додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору підряду щодо зміни договірної ціни за виконані роботи та просив відповідача повернути зайво сплачений ПДВ в розмірі 28257,40 грн.

Оскільки відповідач додаткову угоду не підписав та грошові кошти не повернув, позивач вважає, що відповідач ввів його в оману при наданні документації для участі в закупівлях, укладенні та виконанні умов договору підряду, у зв'язку із чим звернувся до суду із даним позовом про визнання недійсним пункту 3.1 договору в частині включення ПДВ до ціни та про повернення отриманої суми ПДВ.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що обман підрядника при укладенні договору виражений у пасивній формі (замовчування обставин) та полягає у безпідставному включенні до вартості робіт, проведених підрядником, суми ПДВ за ставкою 20%, в той час, коли підрядник станом на день укладення договору мав анульоване свідоцтво платника податку, тому ставка ПДВ мала складати 0%.

В якості правових підстав для визнання п.3.1 договору недійсним позивач посилається на приписи статті 230 Цивільного кодексу України, а в частині повернення грошових коштів посилається на ст. 1212 Цивільного кодексу України та п. 6 Указу Президента України «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України».

Заперечуючи проти позову, як у суді першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач посилався на те, що підрядні роботи за Договором виконані належним чином та оплачені позивачем в повному обсязі згідно домовленостей сторін та складених первинних документів. Таким чином, сторонами повністю виконані взяті на себе зобов'язання за спірним Договором.

Обставини щодо анулювання свідоцтва платника ПДВ не впливають на обсяг прав та обов'язків позивача щодо ціни договору, яку погоджено сторонами за вільним волевиявленням, питання щодо сплати ПДВ в першу чергу стосується оподаткування.

Кошторисна частина такої документації після проведення її державної експертизи фактично є для замовника будівництва орієнтиром при формуванні очікуваної вартості закупівлі будівельних робіт (послуг). З цієї точки зору, перевищення вказаної вартості внаслідок розширення переліку встановлених складових витрат, застосування інших розцінок, коефіцієнтів, норм витрат, тощо, без збільшення складу та обсягів запланованих робіт або погіршення їх якості і є, за своїм змістом, завищенням вартості робіт.

Під час укладення спірного договору погоджено всі його істотні умови, а саме, ціну договору, включаючи податок на додану вартість, яка сторонами не зменшувалась, відповідач як підрядник виконав покладені на нього Договором зобов'язання, а позивач як замовник, прийняв виконані відповідачем як підрядником роботи з капітального ремонту без зауважень щодо їх якості та кількості, розрахувався за них у повному обсязі, за визначеною в договорі та Проектно-кошторисній документації ціною, що підтверджується наявним у матеріалах справи документами.

Кошти, які позивач заявляє до стягнення у вигляді податку на додану вартість отримані відповідачем за умовами договору, який сторонами виконаний у повному обсязі, відтак, такі кошти набуто за наявності правової підстави, що виключає застосування ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного договору в частині визначеної суми ПДВ та загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ, погоджених у п. 3.1 договору, недійсним на підставі ст.230 ЦК України, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, не є набутими відповідачем без достатньої правової підстави.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки між сторонами у даній справі виникли на підставі договору підряду № 17/Б-В6-СХ від 31 жовтня 2017 року, який за своєю правовою природою є господарським договором підряду.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, на яку посилається позивач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

За доводами позивача, обман відповідача при укладенні спірного правочину виражений у пасивній формі (замовчування обставин) та полягає у безпідставному включенні до вартості робіт, проведених відповідачем, суми ПДВ за ставкою 20%.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Крім того, у відповідності до умов п. 4.1 договору підряду розрахунки за виконані роботи здійснюються на підставі довідки про вартість виконаних робіт та акта приймання виконаних робіт.

У відповідності до п. 5.1 договору підряду здача-приймання виконаних робіт по об'єкту оформлюється актом приймання виконаних робіт.

В силу статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, у даному випадку позивачем, як замовником, були підписані акти приймання-передачі виконаних робіт та не було подано відповідачу жодних заперечень щодо ціни та предмету договору підряду, що свідчить про погодження позивачем з умовами договору підряду, в тому числі в частині визначення ціни договору.

Згідно з частинами 2, 3, 5 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, враховуючи наведені норми чинного законодавства, підписавши спірний договір підряду сторони на підставі вільного волевиявлення погодили умову щодо ціни договору, яка є істотною умовою.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 293 від 05.07.2013 прийнято національний стандарт ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва", яким встановлені правила та порядок визначення вартості будівництва, формування договірної ціни та проведення розрахунків.

За змістом пункту 4.9. зазначених Правил вартість будівництва визначається, зокрема, на стадії проектування - в складі інвесторської кошторисної документації.

Пунктами 5.8.16, 5.8.17 зазначених Правил визначено, що до зведеного кошторисного розрахунку вартості об'єкта будівництва у складі інвесторської кошторисної документації після підсумку глав 1-12 включаються податки, збори, обов'язкові платежі, встановлені чинним законодавством і не враховані складовими вартості будівництва.

Розмір цих витрат визначається, виходячи з норм і бази для їх нарахування, встановлених законодавством (пункт 6.1.5.6 Правил).

Таким чином, на стадії складання зведеного кошторисного розрахунку проектант передбачає в ньому витрати виконавця робіт на оподаткування, виходячи із загальних їх розмірів і ставок, тобто, таких, що діють для основної маси платників податків. При цьому, у складі зведеного кошторису інвесторської кошторисної документації обов'язково враховується податок на додану вартість за ставкою 20%, кошторисна частина такої документації після проведення її державної експертизи фактично є для замовника будівництва орієнтиром при формуванні очікуваної вартості закупівлі будівельних робіт (послуг).

Відповідно до ч. 2 ст. 845 ЦК України якщо фактичні витрати підрядника виявилися меншими від тих, які передбачалися при визначенні ціни (кошторису), підрядник має право на оплату роботи за ціною, встановленою договором підряду, якщо замовник не доведе, що отримане підрядником заощадження зумовило погіршення якості роботи.

Отже, зменшення вартості витрат за умови забезпечення належної якості робіт в розумінні наведеної норми Цивільного кодексу України визначається як ощадливість підрядника та є правомірними діями.

У матеріалах справи відсутні докази неналежного виконання відповідачем умов спірного договору, зокрема, доказів погіршення якості обумовлених видів робіт. У спірному договорі сторони погодили всі його істотні умови, в т.ч. ціну договору, яка сторонами не зменшувалась, позивач як замовник, прийняв виконані відповідачем як підрядником підрядні роботи без зауважень щодо їх якості та неналежного виконання і провів їх оплату за обумовленою в договорі ціною.

Частиною 3 статті 632 ЦК України встановлено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суду необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними, саме на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Сам по собі факт нездійснення, ненарахування до сплати чи несплати підприємством до відповідного бюджету сум ПДВ за спірним договором після його підписання (в процесі виконання підрядних робіт) та після отримання грошових коштів не свідчить про наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними (у тому числі в частині), на момент їх вчинення. Питання, пов'язані з податковими правовідносинами, що виникли між підприємством та державою в особі фіскальних органів, не входять до кола обставин, які підлягають дослідженню у даній господарській справі, оскільки регулюють інші правовідносини.

У межах господарських відносин сторін, які підлягають дослідженню в матеріалах справи, і встановлення суттєвих для справи обставин позивачем не доведено, як включення у вартість робіт сум ПДВ (тобто, фактично визначення ціни в більшому розмірі) вплинуло на волю позивача укласти спірні правочини і в чому полягав протиправний умисел відповідача.

Тобто, позивачем не доведено і за наслідками розгляду спору не встановлено, що обставини включення ПДВ в ціну договору мають істотне значення у взаємовідносинах сторін за договором, як того вимагає ст. 230 ЦК України.

Також, позивачем не обґрунтовано обставин, наведених в ст.203 Цивільного кодексу України, а саме, якому закону суперечить спірна частина Договору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 19.06.2018 року у справі №918/769/17 та від 12.03.2018 року у справі №910/22319/16.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов юридично правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним пункту 3.1 договору підряду в частині визначеної суми ПДВ - 28257,40 грн. та загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ - 169544,40 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення 28257,40 грн. безпідставно перерахованої суми податку на додану вартість, то суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у її задоволенні, оскільки, з огляду на встановлені судом обставини щодо законності договору підряду, який в повному обсязі і належним чином виконаний сторонам як в частині підрядних робіт, так і їх оплати, відсутні підстави вважати спірні суми ПДВ безпідставно сплаченими та такими, що підлягають поверненню.

Крім того, позовні вимоги у вказаній частині позивачем не обґрунтовані, оскільки стаття 1212 ЦК України визначає підстави для повернення безпідставно отриманого майна, в тому числі і грошових коштів, в той час, як між сторонами відповідна правова підстава існує (договір підряду).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Київської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 06 грудня 2018 року - без змін.

2. Справу №911/1641/18 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.03.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

А.І. Тищенко