ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа№ 911/2188/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Туголуков О.Є., адвокат, ордер №301344 від 25.02.2018;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2018 у справі №911/2188/18 (суддя Антонова В.М., повний текст складено - 17.12.2018) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» про стягнення 413 248,42 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» про стягнення боргу у розмірі 413 248,42 грн., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором №11034094 від 05.07.2016 щодо здійснення своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 29.11.2018 у справі №911/2188/18 в задоволенні позову відмовлено.

За висновками суду першої інстанції позивачем не доведено, що поставлений товар було реалізовано відповідачем у відповідності до умов п. 7.9 договору №11034094 від 05.07.2016, а відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2018 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп».

Апелянт вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, дійшов невірного висновку, оскільки обов'язок з надання суду документів щодо реалізації товару, на думку скаржника, покладається саме на відповідача. За твердженнями апелянта, відповідачем не надано жодного доказу підтверджуючого, що товар на суму 413 248,42 грн. не був реалізований та не надано підтвердження, що на момент розгляду справи товар знаходиться у торгових точках відповідача, тоді як поставка спірного товару здійснювалась позивачем протягом тривалого часу. За переконанням апелянта відкладальна обставина настала, а обов'язок щодо сплати відповідачем вартості товару мав бути виконаний виходячи із приписів ст. 530 Цивільного кодексу України.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Відповідач правом на участь свого представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Слід зазначити, що явка представників учасників справи не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

З огляду на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута по суті у даному судовому засіданні з прийняттям постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп» (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Астерс Груп» (покупець) 05.07.2016 укладено договір №11034094, за умовами якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і сплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації покупцем через мережу магазинів «Фуршет».

Відповідно до п. 3.1 договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні.

Замовлення можуть надаватись постачальникові письмово, по факсу, електронній пошті або в іншій формі, прийнятній для сторін. В будь-якому випадку прийняття замовлення постачальником повинно бути підтверджено (погоджено) в погодженій сторонами формі. Постачальник зобов'язується дотримуватись відповідності позицій в накладній позиціям в замовленні. Кожне замовлення повинно оформлюватися окремою накладною. Не допускається об'єднання декількох замовлень в одну накладну та оформлення декількох накладних по одному замовленню. У випадку, якщо постачальник не може поставити товар покупцю в строк, зазначений в замовленні, він зобов'язаний негайно, але не пізніше половини строку зазначеного в замовленні, на протязі якого він повинен був поставити товар, повідомити про це покупця (п. 3.2 договору).

Згідно п. 3.3 договору обсяги і асортимент чергової поставки можуть змінюватися шляхом внесення змін чи доповнень до замовлення в порядку, передбаченому п. 3.2 цього договору.

Пунктом поставки товару за цим договором є склад покупця, адреса якого вказана в замовленні. Поставка товару до місця передачі здійснюється транспортом постачальника. Витрати з транспортування товару до пункту поставки несе постачальник. Датою поставки є дата отримання покупцем товару на складі покупця. Товар поставляється на умовах DDP, що передбачені Інкотермс «Офіційні правила тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати», введених в дію з 01.01.2000 (п. 3.4 договору).

У пункті 3.7.1 договору передбачено, що у випадку, якщо товар не виходить на необхідний рівень продаж у роздрібній мережі покупця для вказаної категорії товару, або, якщо товар не був реалізований на протязі строку його придатності, або товар виявився не якісним при тестуванні, покупець направляє на адресу уповноваженого представника постачальника повідомлення про обсяг та причини повернення товару, а також перелік торгівельних точок з яких постачальник зобов'язаний протягом 5 календарних днів з моменту одержання повідомлення від покупця вивезти такий товар.

Покупець оформлює повернення товарів за допомогою накладної на повернення товарів (п. 3.7.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2-х знаків після коми (Ціна без ПДВ та з ПДВ). Загальна сума цього договору складається з суми накладних, по яким була здійснена поставка товару (п.п. 7.1, 7.8 договору).

Згідно п. 7.9 договору оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника щосереди кожні 14 (чотирнадцять) днів після реалізації товару. У випадку, якщо день оплати (середа) випадає на вихідний або святковий день, то оплати здійснюються найближчої середи, яка є робочим днем. При цьому сторони домовилися про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 грн. з кожного магазину.

Відповідно до п. 7.11 договору зобов'язання покупця по оплаті товару вважається виконаним з моменту списання коштів з його банківського рахунку.

Сторони, не рідше ніж кожні три місяці, з моменту укладення цього договору, зобов'язані підписувати акти звірки взаєморозрахунків. Акти звірки розрахунків по цьому договору підписуються не пізніше кожного 30 числа першого місяця наступного кварталу (п. 7.13 договору).

Згідно п. 10.1 договору, даний договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017.

Додатковою угодою №1 від 18.12.2017 до договору №11034094 від 05.07.2016, п. 10.1 договору викладено в наступній редакції: «Даний договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 28.02.2018.».

Згодом, додатковою угодою від 19.02.2018 до договору №11034094 від 05.07.2016 строк дії договору було продовжено до 30.06.2018.

На виконання умов договору позивачем було здійснено поставку товару на суму 509 577,48 грн.

Проте, за твердженнями позивача, відповідач частково виконав взяте на себе зобов'язання щодо оплати вартості поставленого товару, та сплатив на користь позивача суму у розмірі 72 969,32 грн.

Крім того, відповідачем було повернуто позивачу товар на загальну суму 23 275,80 грн.

Відтак, позивач вважає, що у відповідача перед ним виникла заборгованість в розмірі 413 248,42 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду.

Судом першої інстанції у задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір за своєю правовою природою відноситься до договору поставки.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зобов'язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу товар згідно умов договору №11034094 від 05.07.2016 на суму 509 577,48 грн., що підтверджується видатковими накладними №18 від 22.01.2018, №24 від 29.01.2018, №35 від 05.02.2018, №44 від 12.02.2018, №48 від 19.02.2018, №64 від 26.02.2018, №74 від 12.03.2018, №92 від 19.03.2018, №96 від 26.03.2018, №103 від 02.04.2018, №120 від 16.04.2018, №126 від 23.04.2018, №144 від 27.04.2018, №149 від 07.05.2018, №165 від 14.05.2018, №188 від 21.05.2018, №190 від 28.05.2018, №195 від 04.06.2018, №210 від 11.06.2018 та №218 від 18.06.2018.

Відповідач частково оплатив вартість поставленого товару на суму 72 969,32 грн.

Разом з тим, відповідачем було здійснено повернення товару позивачу на суму 23 275,80 грн. згідно накладних на повернення № від 27.04.2018, № від 27.04.2018, № від 27.04.2018, № від 27.04.2018, № від 27.04.2018, № від 27.04.2018, № від 30.07.2018, № від 30.07.2018, № від 30.07.2018 та № від 30.07.2018.

Позивач просить стягнути з відповідача неоплачену суму за поставлений товар у розмірі 413 248,42 грн.

Відповідно до положень п. 7.9 договору №11034094 від 05.07.2016, оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника щосереди кожні 14 (чотирнадцять) днів після реалізації товару.

Приписами ч. 1 ст. 212 ЦК України визначено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Тобто, з викладеного вбачається, що виконання відповідачем свого обов'язку з оплати вартості поставленого товару прямо залежить від настання певної події, а саме реалізації товару, що в розумінні ч. 1 ст. 212 ЦК України є відкладальною обставиною.

Натомість, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем не доведено настання події (обставини), з якою сторони узгодили настання обов'язку з оплати отриманого товару, зокрема, не надано доказів на підтвердження реалізації товару (інвентаризаційних описів, звітів по реалізації товару, актів нереалізованого товару, оборотно-сальдових відомостей по рахунках по групі товару, що поставлявся, з деталізацією по партіях товару за певний період, тощо).

Доводи апелянта, що обов'язок з надання суду доказів реалізації товару, покладається на відповідача, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, наявність обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, повинна бути доведена ним належними та допустимими доказами.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зауважує, що позивач мав і має доступ в мережі магазинів «Фуршет» до поставленого ним товару з метою здійснення заходів по стимулюванню збуту товару (різного роду знижки на товар тощо), а відтак має можливість здійснювати аналіз залишків поставленого ним товару та мати інформацію про реалізацію даного товару. Проте, доказів на підтвердження реалізації товару позивачем не надано.

Посилання позивача на акт перевірки розрахунків, як на підставу виникнення у відповідача обов'язку по оплаті товару, колегією суддів не приймається, оскільки обов'язок відповідача по оплаті поставленого товару виникає лише з моменту реалізації товару. У акті зазначено про залишок на 31.08.2018 за всіма рахунками по взаємовідносинам з контрагентом у сумі - 413 248,42 грн., проте вказане не свідчить про факт реалізації товару, так як інформація про кількість реалізованого та/або нереалізованого товару у вказаному акті відсутня.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що у відповідача настав обов'язок з оплати решти вартості поставленого товару, з огляду на відсутність доказів реалізації поставленого товару.

Також, слід зазначити, що в ході розгляду справи в першій інстанції, судом були враховані надані відповідачем копії платіжних доручень №101281822 від 19.10.2018 та №101284894 від 25.10.2018, які підтверджують сплату відповідачем на рахунок позивача грошових коштів у розмірі 170 000,00 грн. Факт оплати на вказану суму позивачем не заперечувався.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп», а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Енд Сі Груп» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 29.11.2018 у справі №911/2188/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 27.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова