СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа № 917/1190/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Мартюхіна Н.О.

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

за участю представників:

від прокуратури ОСОБА_1 - посвідчення від 11.02.2015 №032167

від позивача не зявився

від відповідача адвокат ОСОБА_2 - ордер ПТ №108077 від 26.02.2019; ОСОБА_3 - засновник згідно статуту

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Першого заступника прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі ОСОБА_4 селищної ради Полтавської області (вх. №151)

на рішення господарського суду Полтавської області від 03.12.2018, ухвалене суддею Пушко І.І. в приміщенні господарського суду Полтавської області,

у справі №917/1190/18,

за позовом Заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області, м. Миргород, Полтавська область, в інтересах держави в особі ОСОБА_4 селищної ради Полтавської області, сел. Котельва, Котелевський район, Полтавська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Євразія, сел. Котельва, Котелевський район, Полтавська область,

про стягнення 86837,00 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі ОСОБА_4 селищної ради Полтавської області звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євразія" збитків, завданих невиконанням зобовязання щодо сплати пайової участі у розмірі 86837,00 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.12.2018 у справі №917/1190/18 в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ухваленим господарським судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Перший заступник прокурора Полтавської області, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.12.2018 у справі №917/1190/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Євразія на користь ОСОБА_4 селищної ради 86837,00 грн збитків (упущеної вигоди), завданих невиконанням зобовязання щодо сплати пайової участі; стягнути з ТОВ "Євразія" на користь прокуратури Полтавської області понесені витрати на сплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурором зазначено наступне:

- місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку, що віднесення аптеки до інших оздоровчих закладів встановлено на підставі визначеного відповідачем коду 1264.9 зазначеного у Декларації про готовність обєкта до експлуатації, оскільки вказаний документ не є належним доказом щодо віднесення аптеки до закладів медичного і оздоровчого призначення, оскільки віднесення до вказаного класу будівель (приміщень) аптеки Державний класифікатор будівель і споруд ДК 018-2000 не передбачає;

- процедура прийняття обєктів в експлуатацію носить суто технічний характер і полягає в тому, що саме обєкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації, у звязку із чим перевірка правильності визначеного Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія коду 1264.9 не відноситься до компетенції органів державної архітектурно-будівельної інспекції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2019 року, сформовано колегію суддів у складі: ОСОБА_5 - головуючий суддя, судді Мартюхіна Н.О., Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 клопотання Першого заступника прокурора Полтавської області про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Полтавської області на рішення господарського суду Полтавської області від 03.12.2018 у справі №917/1190/18. Призначено справу №917/1190/18 до розгляду на 26.02.2019 о 14:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі судових засідань № 105.

Представник прокуратури в судовому засіданні 26.02.2019 наполягав на задоволенні апеляційної скарги, вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судове засідання 26.02.2019 не зявився, причини неявки не повідомив.

Представники відповідача в судовому засіданні 26.02.2019 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважають рішення місцевого господарського суду законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю Євразія є орендарем земельної ділянки за адресою: вул. Жовтнева, 283-а, смт. Котельва, Полтавська область, на підставі договору оренди землі від 06.03.2014, укладеного між ОСОБА_4 селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія.

Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва були видані містобудівні умови і обмеження №1 від 08.08.2014 стосовно будівництва Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія аптеки по вул. Жовтнева, 283-а в смт. Котельва.

В подальшому, Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія у 2015 році здійснено будівництво аптеки за адресою: Полтавська область, сел. Котельва, вул. Полтавський шлях (Жовтнева), 283-а.

Вищевказаний обєкт будівництва прийнято в експлуатацію відповідно до декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ України в Полтавській області 28.09.2015 року.

Відповідно до п.п. 14, 15 декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 28.09.2015 року, відповідач задекларував 62,6 м2 загальної площі введеного в експлуатацію обєкта будівництва, а вартість будівництва в розмірі 868 370 грн.

ОСОБА_4 селищної ради від 21.06.2018 №вих02-36/457 зазначено, що ТОВ Євразія до ОСОБА_4 селищної ради щодо укладення договору пайової участі не зверталося. Зважаючи на те, що ТОВ Євразія намагалось ухилитися від пайової участі у будівництві та розвитку інфраструктури селища в попередні роки, позивач вважає за доцільне при стягненні збитків врахувати максимальний розмір пайової участі який становить 10%, що складає 86 837 грн.

Не погодившись із фактом неукладання між сторонами договору про пайову участь, заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі ОСОБА_4 селищної ради Полтавської області звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євразія" про стягнення збитків, завданих невиконанням зобовязання щодо сплати пайової участі у розмірі 86 837,00 грн.

При розгляді вищевказаних вимог судова колегія апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч.4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України) під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

Отже, прокурор вправі предявити позов в інтересах держави як в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, так і самостійно в разі відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в разі відсутності у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду.

В обґрунтування порушення інтересів держави прокурором зазначено, що несплата Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія пайового внеску на розвиток інфраструктури сел. Котельва завдає майнову шкоду селищній раді, яка внаслідок цього позбавлена можливості виконувати покладені на неї функції та реалізовувати фінансово-економічні повноваження, здійснювати заходи щодо розвитку інфраструктури селища.

При цьому, органом місцевого самоврядування неналежним чином виконуються повноваження з контролю за дотриманням зобовязань відповідних осіб щодо здійснення платежів до бюджету, так робота по виявленню недобросовісних замовників будівництва, які ухилились від сплати пайових внесків у розвиток інфраструктури населеного пункту та стягнення в судовому порядку завданих збитків радою не проводиться.

На виконання ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Миргородською місцевою прокуратурою повідомлено ОСОБА_4 селищну раду про вжиття заходів представницького характеру, що підтверджується відповідним повідомленням №01/06-10106-18 від 27.09.2018р.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку щодо правомірності подання позову заступником керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі ОСОБА_4 селищної ради Полтавської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євразія" про стягнення збитків, завданих невиконанням зобовязання щодо сплати пайової участі у розмірі 86 837,00 грн.

За змістом положень частини 1 статті 173, частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, зокрема безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати:

1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд;

2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

ОСОБА_4 селищна рада Полтавської області рішенням від 26.05.2014 затвердила порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури населених пунктів ОСОБА_4 селищної ради (далі Порядок пайової участі).

Згідно п. 3.2. Порядку пайової участі для замовників, кошторисна вартість будівництва обєктів яких визначена згідно з ДБН, стандартами та правилами, розмір пайової участі становить:

- від 0,5 до 1 відсотка загальної кошторисної вартості обєкта для житлових будинків, а також для нежитлових будівель чи споруд, будівництво яких передбачено в рамках реалізації заходів Програми економічного і соціального розвитку селищної ради та/або Програми економічного і соціального розвитку району і які спрямовані на створення робочих місць, розвиток виробничої інфраструктури в пріоритетних для територіальної громади галузях економіки, а саме сільське господарство, промислове виробництво, житлово-комунальне господарство, надання побутових, туристичних послуг населенню;

- від 1 до 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівель та обєктів для інших нежитлових будівель і споруд.

Відповідно до п.3.3. Порядку пайової участі розмір пайової участі в кожному конкретному випадку визначається виконавчим комітетом селищної ради, до складання Договору про участь замовника у розвитку інфраструктури, з урахуванням соціальної значимості обєкта, перспектив його впливу на формування дохідної частини місцевого бюджету, створення нових робочих місць, екологічної безпечності та інноваційної спрямованості.

У разі коли загальна кошторисна вартість будівництва обєкта не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених ОСОБА_4 селищною радою нормативів для одиниці створеної потужності (п.3.5. Порядку пайової участі розмір пайової участі).

Виходячи з наведеного, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання замовником будівництва обов'язку укласти договір про пайову участь до прийняття в експлуатацію об'єкта будівництва не звільняє його від такого обов'язку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 924/1195/17 та постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №922/5937/15).

Згідно із статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями, визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські та адміністративно-господарські санкції.

Статтею 224 Господарського кодексу України, яка кореспондується із статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з частиною другою статті 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому, для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди (збитків) необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою (збитками), вини. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності.

Аналіз положень статті. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" дає підстави для висновку, що на замовника забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті покладено зобов'язання взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є обов'язковим.

При цьому, обов'язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва, до моменту прийняття обєкту в експлуатацію, оскільки цей обов'язок пов'язаний зі зверненням замовника до органу місцевого самоврядування.

Наявні в матеріалах справи документи свідчать, що Товариство з обмеженою відповідальністю Євразія не уклало договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту сел. Котельва, що на думку прокурора є підставою для стягнення з відповідача збитків у розмірі 86 837,00 грн.

В той же час, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до п.2 ч.4 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення.

Аналогічні умови також зазначені в п.4.1. Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури населених пунктів ОСОБА_4 селищної ради, який затверджений рішенням ОСОБА_4 селищної ради від 26.05.2014.

Як вже зазначалось вище згідно декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ України в Полтавській області 28.09.2015, Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія у 2015 році здійснено будівництво аптеки за адресою: Полтавська область, сел. Котельва, вул. Полтавський шлях (Жовтнева), 283-а.

Аналіз діючого законодавства України дає змогу дійти висновку, що останнє не містить такого терміну як заклад медичного і оздоровчого призначення, про що було вірно зазначено місцевим господарським судом.

В той же час, наказом Міністерства охорони здоровя від 28.10.2002 № 385 Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 за № 892/7180 визначено, що до закладів охорони здоровя відносять фармацевтичні (аптечні) заклади, в т.ч. аптеки.

Пунктом 16 Пояснень до вищевказаного Переліку закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я визначено, що аптека - заклад охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ і організацій лікарськими засобами і виробами медичного призначення.

Відповідно до п.2 Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 р. № 1570, аптека є закладом охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі.

Згідно статті 3 Закону України Основи законодавства України про охорону здоровя заклад охорони здоров'я - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Медичне обслуговування - діяльність закладів охорони здоровя та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоровя, що не обовязково обмежується медичною допомогою, але безпосередньо повязана з її наданням.

Аналіз вищевказаних положень діючого законодавства дає змогу дійти висновку, що до закладів медичного призначення відносяться заклади охорони здоровя, які зареєстровані у встановленому законом порядку та діють на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників в сфері охорони здоровя, метою діяльності яких є надання медичної допомоги або діяльність повязана із її наданням.

Отже, наведені вище обставини свідчать, що аптека як заклад охорони здоровя, за своєю природою та функціями, є закладом медичного призначення та підпадає під правове регулювання п. 2 ч. 4 ст. 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

При цьому, наявні в матеріалах справи документи свідчать, що Товариство з обмеженою відповідальністю Євразія здійснює свою діяльність з торгівлі лікарськими засобами на підставі відповідної ліцензії від 16.12.2014, а така діяльність повязана із наданням медичного обслуговування, у звязку із чим аптека відноситься до закладів медичного призначення.

Прокурор вважає, що аптека є закладом охорони здоровя, проте не відноситься до закладів медичного та оздоровчого призначення, зважаючи на положення, що містяться в Державному класифікаторі будівель і споруд ДК 018-2000.

Судова колегія апеляційного господарського суду не може погодитись із вищевказаною позицією прокуратури, зважаючи на наступне.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації (Держстандарту України) № 507 від 17.08.2000р., затверджений Державний класифікатор будівель і споруд ДК 018-2000, згідно якого за кодом 126 міститься інформація стосовно «Будівель для публічних виступів, закладів освітнього, медичного та оздоровчого призначення».

В свою чергу, складовою частиною вищевказаного коду 126 є код 1264 «Будівлі лікарень та оздоровчих закладів» до якого відносяться: заклади з надання медичної допомоги хворим та травмованим пацієнтам; санаторії, профілакторії, спеціалізовані лікарні, психіатричні диспансери, пологові будинки, материнські та дитячі реабілітаційні центри; лікарні навчальних закладів, шпиталі виправних закладів, в'язниць та збройних сил; будівлі, що використовуються для термального та соляного лікування, функціональної реабілітації, пунктів переливання крові, пунктів донорського грудного молока та т. ін.

Прокурор зазначає, що віднесення аптеки до вказаного коду (1264) будівель (приміщень) Державний класифікатор будівель і споруд ДК 018-2000 не передбачає.

В той же час, зміст Державного класифікатору будівель і споруд ДК 018-2000 свідчить, що аптеку не віднесено взагалі до жодного коду будівель і споруд.

На думку судової колегії апеляційного господарського суду, відсутність аптеки у вищевказаному Державному класифікаторі будівель і споруд зумовлено тим, що на момент його прийняття (17.08.2000), функціонування та правове регулювання діяльності фармацевтичних закладів перебувало на початковому етапі, у звязку із чим приналежність аптеки до закладів медичного призначення не було врегульовано на законодавчому рівні.

При цьому, відсутність приналежності аптек до того чи іншого класу будівель та споруд у вищевказаному класифікаторі негативно впливає на регулювання відповідних правовідносин.

В той же час, статтею 8 Цивільного кодексу України передбачено в разі якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Враховуючи наведене, зважаючи на положення, що містяться в статті 3 Закону України Основи законодавства України про охорону здоровя, а також наказі Міністерства охорони здоровя від 28.10.2002 року № 385 Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати аналогію закону та віднести будівлю аптеки до коду 1264 Державного класифікатору будівель і споруд ДК 018-2000, тобто до закладів медичного призначення («Будівлі лікарень та оздоровчих закладів»).

Таке застосування аналогії закону апеляційним господарським судом зумовлено відсутністю належного правового регулювання спірних правовідносин вищевказаним документом (Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000), що на теперішній час не відповідає реаліям сьогодення, враховуючи сучасний стан діяльності аптек на фармацевтичному ринку України, та існування потреби вирішення спору в даній справі із врахуванням верховенства права, як основоположної засади господарського судочинства.

Крім того, як вже зазначалось вище відповідно до Декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованій в Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області 28.09.2015 року, будівництву аптеки за адресою: вул. Полтавський шлях (Жовтнева), 283-а в селищі Котельва Полтавської області присвоєно код обєкту 1264.9 (лікувально-профілактичний та оздоровчий інший).

Отже, вищевказаний обєкт будівництва визначено замовником будівництва як заклад лікувально-профілактичний та оздоровчий інший, що з урахуванням вищевказаних положень законодавства та застосованої судом аналогії закону свідчить про приналежність побудованої аптеки до закладу медичного призначення.

Судова колегія апеляційного господарського суду враховує доводи прокурора, що процедура прийняття обєктів в експлуатацію органами ДАБІ носить суто технічний характер і полягає в тому, що сам обєкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації, у звязку із чим перевірка правильності визначеного Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія коду 1264.9 не відноситься до компетенції органів державної архітектурно-будівельної інспекції.

В той же час, наявні в матеріалах справи документи свідчать, що Товариством з обмеженою відповідальністю Євразія за адресою: вул. Полтавський шлях (Жовтнева), 283-а в селищі Котельва Полтавської області було побудовано саме будівлю аптеки, що не заперечується жодною із сторін та не потребує доведенню в силу вимог ч.1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, зважаючи на вищевикладені висновки, викладені в даній постанові та застосованої судом аналогії закону, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає про наявність достатніх правових підстав для віднесення будівлі аптеки до коду 1264, передбаченого Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000.

До того ж, апеляційний господарський суд зауважує, що незалежно від віднесення/невіднесення будівлі аптеки до того чи іншого коду Державного класифікатору будівель і споруд ДК 018-2000, аптека є закладом медичного призначення в світлі приписів статті 3 Закону України Основи законодавства України про охорону здоровя та наказу Міністерства охорони здоровя від 28.10.2002 року №385 Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я.

Враховуючи наведене, Товариство з обмеженою відповідальністю Євразія в силу вимог п.2 ч.4 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не підлягає залученню до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, про що було вірно зазначено місцевим господарським судом.

Отже, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.

Також апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем розраховано величину пайової участі виходячи із кошторисної вартості будівництва, зазначеної у п.15 Декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованій в Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області 28.09.2015 року в розмірі 868 370 грн.

На думку прокурора та позивача розмір пайової участі складає 10% від кошторисної вартості, яка визначена у вищевказаній Декларації про готовність обєкта до експлуатації, тобто 86 837 грн. (868 370 грн.*10% = 86 837 грн.).

Так, порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461. При цьому колегією суддів застосовуються положення Порядку в редакції постанови, чинної на момент видачі відповідної Декларації.

Цей Порядок визначає процедуру прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (пункт 1 Порядку).

Згідно з пунктом 2 Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація).

Замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1, у разі, коли будівельні роботи виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, - за формою згідно з додатком 7 (пункт 18 Порядку).

Замовник відповідно до закону відповідає за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації (пункт 19 Порядку).

Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію (пункт 20 Порядку).

Процедура прийняття об'єктів в експлуатацію носить суто технічний характер і полягає в тому, що саме об'єкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації. При цьому законодавством не передбачено повноважень органів держархбудконтролю щодо перевірки достовірності інформації про сплату замовниками пайової участі, як і перевірки інформації про кошторисну вартість та вартість основних фондів під час прийняття об'єктів будівництва в експлуатацію.

Відповідно до положень статті 16 Закону України "Про основи містобудування" будівельні норми, державні стандарти, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку і реалізацію містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів з урахуванням соціальних, природно-кліматичних, гідрогеологічних, екологічних та інших умов і спрямовані на забезпечення формування повноцінного життєвого середовища та якнайкращих умов життєдіяльності людини.

Будівельні норми, державні стандарти, норми і правила щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і будівництва об'єктів містобудування розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному законом.

Отже, затвердження будівельних норм, державних стандартів і правил, у тому числі правил визначення вартості будівництва покладено на Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, яке наказом від 05.07.2013 № 293 прийняло з наданням чинності з 01.01.2014 національний стандарт ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва".

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає передчасним висновок прокурора щодо розрахунку величини пайової участі виходячи із кошторисної вартості будівництва, яка визначена в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, оскільки така кошторисна вартість не визначена у відповідності до національного стандарту ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва", а на органи ДАБІ не покладено обовязків щодо перевірки достовірності даних, зазначених замовником будівництва.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №922/4250/17.

Доводи апелянта були спростовані в даній постанові апеляційного господарського суду, крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, у звязку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Полтавської області від 03.12.2018 у справі №917/1190/18 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 03.12.2018 у справі №917/1190/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню згідно п.2 ч.3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 01.03.2019.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя Н.О. Мартюхіна