ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 Справа № 904/3763/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-165 від 30.08.2018, посвідчення №2079 від 28.10.2004, адвокат

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №526 від 11.02.2019, посвідчення №0276 від 26.05.2015, адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 у справі №904/3763/18 (суддя Петренко І.В.; рішення ухвалене о 12:46 год. у місті Дніпро, повне рішення складено 15.11.2018)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м.Дніпро

про стягнення 608607,54 грн. пені; 84208,47 грн. трьох процентів річних; 286199,10 грн. інфляційних втрат (договір №1474/15-КП-4 від 29.12.2014 купівлі-продажу природного газу)

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (відповідач) про стягнення боргу у загальній сумі 979015,11 грн., у тому числі: пеня у сумі 608607,54 грн., три проценти річних у сумі 84208,47 грн., інфляційні втрати у сумі 286199,10 грн.

Позивач обґрунтував свої позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем договору №1474/15-КП-4 від 29.12.2014 купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної оплати за переданий природний газ.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 у справі №904/3763/18 (суддя Петренко І.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 78478,41 грн. пені; 29812,53 грн. трьох процентів річних; 125955,13 грн. інфляційних втрат; 4690,46 грн. судового збору. В решті позовних вимог, а саме в частині стягнення 530129,13 грн. пені; 54395,94 грн. трьох процентів річних; 160243,97 грн. інфляційних втрат -відмовлено.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що судом встановлені обставини, за яких суд вважав правильним нарахування пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат саме на суму 787042,02 грн., яка не була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (Закон №1730). Судом першої інстанції також було встановлено та прийнято до уваги обставини, які є підставою для зменшення розміру пені, враховуючи які суд задовольнив частково позовні вимоги в цій частині та зменшив пеню на 50%.

Позивач (ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 у справі №904/3763/18 в частині зменшення пені на 50% та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" вказує на те, що не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині зменшення пені і вважає, що рішення суду в цій частині прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зокрема, з порушенням вимог ст.219, 233 ГК України, ч.2 ст.11, ч.1-2 ст.236 ГПК України. Просить суд врахувати, що місцевим господарським судом відмовлено у стягненні значної частини нарахувань, тим самим вже значно полегшивши негативні фінансові наслідки для відповідача. З урахуванням даної обставини додаткове зменшення пені, на думку позивача, є значним порушенням балансу інтересів сторін, права на справедливе та неупереджене рішення.

Відповідач (КП "Теплоенерго" ДМР) у відзиві на апеляційну скаргу позивача вважає, що в даному випадку стягнення пені в цілому є взагалі безпідставним, однак у разі визнання апеляційним судом правомірності здійснення нарахувань, звертає увагу, що суд першої інстанції при реалізації свого права на зменшення розміру пені саме в такому розмірі, дослідив всі існуючі у даному випадку докази та обставини справи, які є підставою для застосування ч.3 ст.551 ЦК України та ч.2 ст.233 ГК України.

Відповідач (КП "Теплоенерго" ДМР) також подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду у даній справі частково таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим останнє підлягає зміні у відповідній частині. Просить змінити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 у справі №904/3763/18 шляхом внесення відповідних змін до мотивувальної частини даного рішення та викладення його резолютивної частини таким чином: "Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 9168,80 грн. трьох процентів річних; 31088,16 грн. інфляційних втрат; 603,56 грн. судового збору. В решті позовних вимог, а саме в частині стягнення на користь позивача 608607,54 грн. пені; 75039,67 грн. трьох процентів річних; 255110,94 грн. інфляційних витрат відмовити".

В обґрунтування апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права КП "Теплоенерго" ДМР відмічає, що судом першої інстанції здійснено нарахування штрафних та фінансових санкцій на суму непогашеної станом на 30.11.2016 заборгованості в розмірі 787042,02 грн., однак впродовж такого періоду, який не лише ґрунтується на неправильному тлумаченні ч.3 ст.7 Закону №1730, але суперечить таким основним принципам чинного законодавства України як законність, розумність, справедливість та пропорційність, оскільки:

- заборгованість на яку Господарський суд Дніпропетровської області здійснив нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені об'єктивно не існувала та була відсутня в період визначений судом з 15.01.2016; нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені на суму заборгованості, яка існувала станом на 30.11.2016, за загальними правилами здійснюється після набрання зазначеним Законом чинності, а не з дня виникнення погашеної до набрання чинності Закону №1730 початкової заборгованості;

- в силу прямої норми ч.3 ст.7 Закону №1730 слідує заборона зазначених нарахувань включно до 30.11.2016, нарахування на непогашену суму станом на зазначену дату здійснюється після набрання чинності Законом №1730, тобто з дня, наступного за 30.11.2016 - 01.12.2016;

- наведена норма не містить вільності здійснення такого роду нарахувань впродовж періоду, що передує даті набрання Закону №1730 навіть на ту суму, яка залишилась непогашеною станом на 30.11.2016;

- нарахування судом першої інстанції інфляційних втрат, 3% річних та пені впродовж періоду, що передує 30.11.2016 на суму, яка об'єктивно утворилась та існувала після набрання чинності Законом №1730 суперечить меті даного Закону, оскільки останній спрямований саме на забезпечення фінансової стабільності, уникнення кризових ситуацій та поліпшення фінансового становища підприємств ПЕК тощо;

- нарахування штрафних та фінансових санкцій в період, що передує даті набрання чинності Законом №1730 не лише не має жодного нормативного підґрунтя, але й не відповідає усталеній судовій практиці з аналогічних спорів.

Апелянт посилається на власний контррозрахунок, який міститься в матеріалах справи та за яким відповідач повинен сплатити позивачу загальну суму у розмірі 40256,96 грн.

Щодо неправильного застосування судом норм процесуального права відповідач вважає, що оскаржуване рішення:

- порушує вимоги ч.5 ст.236 та п.3 ч.4 ст.238 ГПК в частині ненадання мотивованої оцінки аргументів КП "Теплоенерго" стосовно періоду нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, яка існувала станом на день набрання чинності Закону №1730

- порушує вимоги ч.2 ст.237 ГПК, оскільки в частині нарахування інфляційних втрат на суму, на яку не здійснював нарахування сам позивач, на думку відповідача, суд вийшов за межі позовних вимог, заявлених позивачем;

- порушує основні правила розподілу судових витрат між сторонами, встановлені п.3 ч.4 ст.129 ГПК в частині їх пропорційності.

Звертає увагу на той факт, що оскільки позовні вимоги позивача з об'єктивних на те вищенаведених причин повинні бути задоволені не на 23,02% (234246,07 грн.), а на 4,11% (40256,96 грн.), судовий збір підлягає стягненню з КП "Теплоенерго" ДМР в розмірі 603,56 грн.

Позивач (ПАТ "НАК "Нафтогаз України") у відзиві на апеляційну скаргу відповідача зазначає, що виходячи з аналізу ч.3 ст.7 Закону №1730 вбачається, що встановлено заборону на нарахування, здійснене на заборгованість, сплачену до 31.11.2016. Всупереч твердженню відповідача, ч.3 ст.7 Закону №1730 відсутня норма щодо безумовної заборони на здійснення нарахувань до 31.11.2016. Судом встановлено, що за газ отриманий у грудні 2015 року, станом на 29.11.2016 існувала непогашена заборгованість у розмірі 787042,02 грн., таким чином, саме на дану заборгованість ч.3 ст.7 Закону №1730 не розповсюджує свою дію. Враховуючи наведене, позивач вважає оскаржуване рішення в частині застосування ч.3 ст.7 Закону №1730 законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечень проти них, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги як позивача, так і відповідача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради (Покупець) укладено Договір №1474/15-КП-4 купівлі-продажу природного газу від 29.12.2014 (далі - договір, а.с.14-19 т.1), відповідно до пункту 1.1. якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ) на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору газ, що продається за договором, використовується Покупцем для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (далі - споживачам Покупця).

Згідно з пунктом 2.1. договору Продавець передає Покупцеві в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 4015,503 тисяч куб. м, у тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу Покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця.

В розділі 5 договору узгоджено ціну природного газу. Так, згідно з пунктом 5.2. договору ціна за 1000 куб. м газу становить 5900,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%;

- податок на додану вартість за ставкою - 20%.

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,70 грн., крім того ПДВ 20% - 73,34 грн., всього з ПДВ - 440,04 грн.

До сплати за 1000 куб. м природного газу - 6384,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 1276,94 грн., всього з ПДВ - 7661,64 грн.

У пункті 5.5. договору сторони погодили, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пункту 7.2. договору у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до пункту 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років.

Розділом 11 договору передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками.

В подальшому сторонами внесено зміни до договору шляхом укладення додаткових угод №1 від 10.02.2015, №2 від 16.03.2015, №3 від 15.04.2015, №4 від 14.05.2015, №5 від 19.08.2015, №7 від 12.10.2015, №8 від 22.10.2015, №10 від 25.11.2015 відповідно до яких з 01.02.2015 за 1000 куб. м природного газу встановлено до сплати 7416,84 грн. з ПДВ; з 01.03.2015 - 11333,64 грн. з ПДВ; з 01.04.2015 - 9600,24 грн.; з 01.05.2015 - 9122,88 грн.; з 01.07.2015 - 8874,60 грн.; з 01.10.2015 - 8905,32 грн.; з 01.11.2015 - 8745,74 грн.; з 01.12.2015 - 8751,10 грн. (а.с. 20-24, 26-27, 29 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач у період з січня 2015 року по грудень 2015 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 17687450,88 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу підписаними сторонами та скріпленими печатками їх підприємств, у тому числі:

від 31.01.2015 на суму 3851399,17 грн.;

від 28.02.2015 на суму 3084752,76 грн.;

від 31.03.2015 на суму 3556983,58 грн.;

від 30.04.2015 на суму 872709,81 грн.;

від 31.10.2015 на суму 758288,00 грн.;

від 30.11.2015 на суму 2529811,39 грн.;

від 31.12.2015 на суму 3033506,17 грн. (а.с.39-45 т.1).

Однак, оплату в спірному періоді відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов'язання, зокрема вимоги п. 6.1 договору. Так відповідач погасив заборгованість перед позивачем за природний газ у період з 17.02.2015 по 21.04.2017, що підтверджується випискою по банківським операціям відповідача (а.с.47-51 т.1) та розрахунком заборгованості (а.с.30-38 т.1), у зв'язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення: суму пені у розмірі 608607,54 грн., суму трьох процентів річних у розмірі 84208,47 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 286199,10 грн., а всього - 979015,11 грн.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

За приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищенаведених норм чинного законодавства та умов договору позивачем нарахована пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань за загальний період прострочення з 15.01.2016 по 14.07.2016 у розмірі 608607,54 грн., три проценти річних за загальний період прострочення з 15.01.2016 по 23.04.2017 у розмірі 84208,47 грн. та інфляційних втрат за загальний період прострочення з лютого 2016 року по березень 2017 року у розмірі 286199,10 грн.

У свою чергу відповідач на заперечення нарахованих сум позивачем, здійснив перерахунок інфляційних втрат та визнав обґрунтованою суму 31088,16 грн.; здійснивши перерахунок трьох процентів річних, визнав обґрунтованою суму боргу у розмірі 9168,80 грн.; крім того просив врахувати специфіку його діяльності та ступінь виконання взятих зобов'язань і зменшити розмір неустойки.

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон №1730), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно зі статтею 1 цього Закону №1730, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону №1730 його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 Закону №1730 передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас згідно з частиною третьою статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, інфляційних втрат, господарський суд виходив із того, що до 30.11.2016 позивач погасив заборгованість по акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2015 на суму 3033506,17 грн. (грудень 2015 року) частково. Залишок заборгованості по акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2015 на суму 3033506,17 грн. (грудень 2015 року) станом на 01.01.2017 становив 787042,02 грн., а станом на 21.04.2017 становив 215842,11 грн. Відтак, господарський суд вважав правильним саме на суму 787042,02 грн., яка не була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" нараховувати:

- три проценти річних за період з 15.01.2016 по 20.04.2017 і на суму 215842,11 грн. за період з 21.04.2017 по 23.04.2017, за перерахунком суду стягненню підлягала сума 29812,53 грн.;

- інфляційні втрати за період з лютого 2016 року по березень 2017 року і на суму 215842,11 грн. за квітень 2017 року, за перерахунком суду стягненню підлягала сума 125955,13 грн.

Причиною апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції позивачем у даній справі є питання про наявність або відсутність підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача внаслідок прострочення виконання з оплати поставленого товару.

Так під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем було заявлене клопотання про зменшення розміру неустойки, в якому позивач просив врахувати: ступінь виконання зобов'язання, а саме повне виконання взятих на себе зобов'язань за укладеним між сторонами договором; незначне прострочення виконання зобов'язання, а саме більша частина прострочених відповідачем платежів має кількість днів прострочки від 1 до 3, що не могло призвести до значного порушення прав позивача; відповідач є підприємством, яке здійснює надання послуг з теплопостачання, зокрема населенню, а заборгованість відповідача зумовлена, зокрема, невчасними розрахунками споживачів за надані послуги з теплопостачанння; позивач не обґрунтував факту завдання йому значних збитків через порушення відповідачем зобов'язань за договором.

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п.7.1. договору), зокрема встановлено обов'язок Покупця сплатити Продавцю пеню (п.7.2. договору).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина перша статті 216 Господарського кодексу України визначає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач нарахував відповідачу пеню за загальний період прострочення з 15.01.2016 по 14.07.2016 у розмірі 608607,54 грн., при цьому суд першої інстанції встановив, що пеню нараховано за заборгованістю по акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2015 на суму 3033506,17 грн. (грудень 2015 року), а саме на суму 3033506,17 грн. і за період з 15.01.2016 по 14.07.2016.

Разом з тим, як вже було зазначено вище, господарський суд встановив, що до 30.11.2016 відповідач погасив заборгованість по акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2015 на суму 3033506,17 грн. (грудень 2015 року) частково, і залишок заборгованості за вказаним актом станом на 01.12.2016 становив 787042,02 грн., отже саме на цю суму, яка не була погашена до набрання Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" і слід нараховувати пеню за період з 15.01.2016 по 14.04.2016.

Здійснивши перерахунок, господарський суд встановив, що стягненню підлягає пеня у розмірі 156956,82 грн. та врахувавши наявність підстав для задоволення клопотання відповідача і керуючись частиною першою статті 233 Господарського кодексу України та частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, задовольнив вимоги частково, зменшивши розмір пені на 50% від розрахованої суми.

Позивач вважає зменшення господарським судом розміру пені на 50% здійсненим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки додаткове зменшення пені, є порушенням балансу інтересів сторін, права на справедливе та неупереджене рішення.

Норми частини першої статті 550 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Разом із цим частина третя статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розмір неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розміру неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України також встановлено право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що зменшення підтвердженого матеріалами справи розміру неустойки є правом суду, яким останній користується у виняткових випадках за наявності обставин, які мають істотне значення.

При цьому, визначальним і за статтею 233 Господарського кодексу України, і за частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України є порівняння розміру стягуваної з боржника неустойки з розміром збитків кредитора.

Досліджуючи питання можливості зменшення пені на 50%, суд першої інстанції правомірно врахував, що нарахування останньої є засобом розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, неустойка не повинна перетворюватися на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором; суд також правильно прийняв до уваги обставини, що вплинули на виконання зобов'язання, поведінку винної сторони, причини неналежного виконання зобов'язання, відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження завдання позивачу збитків та те, що відповідач у повному обсязі розрахувався за поставлений позивачем газ.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат після вступу Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" в силу вимог частини 3 статті 7 Закону є неправомірним на заборгованість, що була погашена до набрання чинності вказаним законом.

Причиною оскарження означеного рішення суду першої інстанції у даній справі відповідачем є незгода з будь-якими нарахуваннями пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат включно до 30.11.2016 з посиланням на положення ч.3 ст. 7 вказаного вище Закону №1730, як норму прямої дії.

Дослідивши такі доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів відхиляє їх як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні зазначеної норми Закону, в силу положень якої її дія підлягає застосуванню до заборгованості за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом та не передбачає списання неустойки (штраф, пеня), інфляційних нарахувань, процентів річних з дня набрання чинності цим Законом, нарахованих на будь-яку заборгованість, зокрема заборгованість, яка не була погашена на дату набрання чинності цим Законом.

Відтак колегія суддів вважає необґрунтованим виконаний відповідачем контррозрахунок пені, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, в основу якого покладено помилкове застосування відповідачем положень ч.3 ст. 7 вказаного вище Закону №1730.

Щодо доводів відповідача про неправильне застосування судом норм процесуального права, то колегія суддів відхиляє їх з тих підстав, що такі обставини не знайшли свого підтвердження.

За приписами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 1 і 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що мотивувальна частина оскарженого рішення суду першої інстанції містить посилання як на встановлені судом під час дослідження спірних правовідносин факти та докази, що їх підтверджують, так і їх ґрунтовний правовий аналіз з посиланням на норми матеріального права, зокрема й положення Закону №1730.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог позивача, оскільки за перерахунком суду розмір пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних було здійснено в межах заявленого позивачем періоду цих нарахувань.

За результатами розгляду справи місцевий господарський суд дотримався також приписів пункту 5 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України та здійснив між сторонами розподіл судових витрат понесених сторонами у цій справі, у зв'язку з її розглядом судом першої інстанції.

Частина перша статті 123 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено вище судом апеляційної інстанції, загальний розмір позовних вимог позивача складав суму 979015,11 грн., з яких обґрунтованими визнані вимоги позивача на загальну суму 312724,48 грн., що становить 31,94 %, як вірно визначено судом першої інстанції. Той факт, що суд зменшив розмір стягуваної пені на 50% не є обставиною, яка позбавляє права позивача на відшкодування понесених ним витрат на судовий збір у відповідній частині позовних вимог.

Наведеним спростовуються доводи відповідача щодо неправильного визначення та розподілу судом першої інстанції між сторонами спору судових витрат у цій справі.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об'єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційних скарг, судові витрати на оплату судового збору, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявників у скаргах і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 у справі №904/3763/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 06.03.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна