ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 915/802/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт участі не брали,

від Товариства з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед ОСОБА_1,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2018, прийняте суддею Мавродієвою М.В., м. Миколаїв, повний текст складено та підписано 29.11.2018,

у справі № 915/802/18

за позовом: Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед

про визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 р. Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт (далі ДП Миколаївський морський торговельний порт) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Южная Стівідорінг Компані Лімітед (далі ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед), в якому просило встановити господарські правовідносини між ним та відповідачем шляхом визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем пункту 5.11 договору оренди державного нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП Миколаївський морський торговельний порт, №РОФ-792 від 21.07.2009, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області та Іноземним підприємством Южная Стівідорінг Компані Лімітед, правонаступником якого є ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед (далі договір №РОФ-792 від 21.07.2009), а саме: безпідставним ухиленням від укладення договору на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №85-Р від 15.12.2017 (далі договір №85-Р від 15.12.2017).

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 06.08.2018 відкрито провадження у справі №915/802/18.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2018 у справі №915/802/18 (суддя Мавродієва М.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено; судові витрати покладено на позивача.

Судове рішення мотивоване тим, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може бути віднесений до витрат, повязаних з утриманням та обслуговуванням орендованого майна, створенням необхідних умов для здійснення господарської діяльності орендарю і його співробітникам, оскільки не стосується комплексу робіт, пов'язаних з таким обслуговуванням, експлуатацією, ремонтом тощо, зокрема, робіт і послуг, які надаються балансоутримувачу житлово-експлуатаційними, ремонтно-будівельними організаціями та іншими суб'єктами господарювання. Крім того, договір №85-Р від 15.12.2017 не є договором, що укладається за державним замовленням, а також не є угодою, укладення якої є обов'язковим на підставі закону або в силу інших підстав, безпосередньо встановлених законом, тому нормами чинного законодавства України та умовами договору №РОФ-792 від 21.07.2009 не визначено обов'язку відповідача укласти з позивачем спірний договір.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ДП Миколаївський морський торговельний порт звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2018 у справі №915/802/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов помилкового висновку щодо відсутності у відповідача законодавчо визначеного та передбаченого умовами договору №РОФ-792 від 21.07.2009 обовязку укласти з позивачем спірний договір. Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ДП Миколаївський морський торговельний порт є учасником господарських правовідносин не тільки з відповідачем, а й з іншими субєктами господарської діяльності, які на платній строковій основі користуються державним нерухомим майном, що знаходиться на балансі апелянта, та вже уклали з останнім договори на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Апелянт також зазначає, що на виконання пункту 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 між сторонами було укладено договір №135-Р 21.07.2009, предметом якого є правовідносини щодо відшкодування відповідачем позивачу плати за користування земельною ділянкою під обєктом оренди, який, на думку апелянта, за своїм змістом є тотожнім договору на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому необхідність укладення останнього також випливає з пункту 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009.

У відзиві на апеляційну скаргу №21 від 14.02.2019 (вх.№184/19/Д3 від 18.02.2019) ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Зокрема, відповідач наголошує на тому, що пунктом 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 не передбачено обов'язку відповідача укласти з позивачем договір на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, між тим позивачем не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував те, що спірний договір в силу норм законодавства є договором, обовязковим до укладення, або договором, переддоговірний спір щодо якого може бути переданий на розгляд суду. Звертає увагу апеляційного господарського суду відповідач і на те, що доводи скаржника про наявність між ним та будь-якими третіми особами господарських правовідносин не входять до предмету доказування та, як наслідок, знаходяться поза межами апеляційного перегляду даної справи. Крім того, наявність договору №135-Р 21.07.2009, предметом якого є правовідносини щодо відшкодування відповідачем позивачу плати за користування земельною ділянкою під обєктом оренди, не є підставою для виникнення між сторонами будь-яких інших господарських правовідносин, зокрема, щодо компенсації витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Мишкіної М.А. від 14.01.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 30.01.2019 розгляд справи призначено на 27.02.2019 об 11:30.

У судовому засіданні 27.02.2019 представник відповідача висловив заперечення щодо задоволення апеляційної скарги; представник позивача участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про час та місце його проведення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №674 (том ІІ а.с. 21).

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 21.07.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області (Орендодавець) та Іноземним підприємством Южная Стівідорінг Компані Лімітед, правонаступником якого є ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед (Орендар), укладено договір оренди державного нерухомого майна, що перебуває на балансі ДП Миколаївський морський торговельний порт (Балансоутримувач) №РОФ-792, відповідно до пункту 1.1 якого, з врахуванням змін, внесених до нього договором про внесення змін №2 від 15.08.2016, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, що надалі в тексті договору разом іменується як «Майно», а саме:

- в літ.А-2 нежитлові приміщення першого поверху за №14, 16, 17, 19, 20, 21 та нежитлові приміщення на другому поверху за №30, 31, 40, 41, всього загальною площею 191,6 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/25, вартість яких на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 435 200,00 грн;

- в літ.26А-2 нежитлові приміщення другого поверху з №201 по 227 включно, загальною площею 399,1 кв.м, що знаходяться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/26, вартість яких на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1 010 680,00 грн;

- в літ.26Е-1, загальною площею 39,8 кв.м, що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/26, вартість якого на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 89 520,00 грн;

- складську площу №II, загальною площею 6288,0 кв.м, що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/26, вартість якої на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1 782 220,00 грн;

- складську площу №V, загальною площею 5838,0 кв.м, що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/26, вартість якої на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1 654 680,00 грн;

- складську площу №VI, загальною площею 6888,0 кв.м, що знаходиться в нежитловому обєкті, розташованому за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/26, вартість якої на 30.06.2016 визначена згідно з висновком про вартість обєкту оцінки, зробленого ТОВ «Миколаївська оціночна компанія», і становить за незалежною оцінкою 1 953 380,00 грн.

Згідно з пунктом 2.1 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати державної реєстрації договору та підписання акта приймання-передавання майна.

Орендар зобовязується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна та протягом місяця після підписання цього договору укласти з Балансоутримувачем орендованого майна договори на відшкодування експлуатаційних витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг Орендарю та компенсування плати за користування земельною ділянкою (пункт 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009).

В силу пункту 10.1 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 цей договір укладено строком на 10 років, що діє з 21.07.2009 до 21.07.2019 включно, а з врахуванням змін, внесених до нього договором про внесення змін №2 від 15.08.2016, цей договір укладено строком на 15 років, що діє з 15.08.2016 до 14.08.2031 включно.

Зазначений договір №РОФ-792 від 21.07.2009 нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за №7528134 21.07.2009.

21.07.2009 року Орендарем та Орендодавцем підписано відповідний акт приймання-передавання орендованого майна.

На виконання пункту 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 між позивачем та відповідачем було укладено відповідні договори, а саме: договір на надання комунальних послуг №134-Р від 21.07.2009, предметом якого є надання позивачем, як власником мереж, споживачу в особі відповідача послуг щодо опалення орендованих приміщень; підігріву гарячої води; користування водою та водовідведенням; обслуговування (утримання) зовнішніх водопровідних, каналізаційних, газових мереж, топкової та КНС (пункт 1.1 договору); а також договір №135-Р від 21.07.2009, предметом якого є взаємовідносини сторін щодо відшкодування (компенсації) Орендарем Балансоутримувачу плати за користування земельною ділянкою під об'єктами оренди за договором №РОФ-792 від 21.07.2009 (розділ 1 договору).

У звязку з реорганізацією позивача між сторонами було також укладено договір №231-Р від 30.12.2013, предметом якого є взаємовідносини сторін договору щодо відшкодування позивачу, як власнику мереж, витрат на утримання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат, понесених власником мереж на ремонт технологічних електричних мереж, через які виконується передача електричної енергії відповідачу, як користувачу (пункт 1.1 договору).

Крім того, внаслідок реорганізації ДП Миколаївський морський торговельний порт основна частина технологічних електричних мереж перейшла до Державного підприємства Адміністрація морських портів України, тому між останнім (Власник мереж) та Іноземним підприємством Южная Стівідорінг Компані Лімітед (Користувач) було укладено договір №20-П-МИФ-13 від 11.10.2013 про відшкодування витрат власника мереж на утримання технологічних мереж електрозабезпечення.

Листом №04/1286 від 18.12.2017 ДП Миколаївський морський торговельний порт направило відповідачу для підписання 2 примірники договору №85-Р від 15.12.2017 на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке використовується за договором №РОФ-792 від 21.07.2009.

ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед листом №745 від 28.12.2017 повідомило позивача про те, що відшкодування (компенсація) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки Орендарем Балансоутримувачу може мати місце лише після внесення відповідних змін та доповнень до договору №РОФ-792 від 21.07.2009, оскільки обовязок сплачувати такий податок виник у останнього вже після укладення вищезазначеного договору.

Крім того, листом №23 від 18.01.2018 відповідач повідомив позивача про неможливість підписання акта наданих послуг (виконаних робіт) №28291481 від 31.12.2017 з відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 188 587,20 грн у зв'язку з безпідставністю вимог вчинити такі дії, а також знову послався на лист №745 від 28.12.2017 та зазначив що ані з боку Орендодавця, ані з боку Балансоутримувача не було ініційовано внесення змін до договору №РОФ-792 від 21.07.2009 в частині покладення на Орендаря обов'язку про відшкодування (компенсацію) Балансоутримувачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Між тим відповідач зауважив, що є відкритим для обговорення питання про відшкодування (компенсацію) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за умови приведення положень вищезазначеного договору у відповідність з вимогами статті 266 Податкового кодексу України щодо підстав та порядку сплати відповідного податку та за умови обопільного додержання вимог діючого законодавства щодо порядку та форми внесення змін до договору.

23.01.2018 ДП Миколаївський морський торговельний порт звернулось до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області з листом №07/133, в якому просило останнього як Орендодавця за договором №РОФ-792 від 21.07.2009 ініціювати внесення змін до пункту 5.11 даного договору, а саме: зазначити про обовязок Орендаря здійснювати компенсацію витрат, понесених Балансоутримувачем по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за орендоване майно.

Фонд державного майна України по Миколаївській області листом №14-11-00517 від 16.03.2018 повідомив позивача про те, що на адресу ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед було направлено відповідний проект договору про внесення змін до пункту 5.11 договору оренди №РОФ-792 від 21.07.2009 в частині компенсації орендарем витрат, понесених позивачем по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, проте відповідач за результатами розгляду проекту вказаного листа повідомив про відмову в укладенні запропонованого проекту договору, посилаючись на те, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна», Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, та Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, що затвердженні наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000, не містять норм щодо обов'язковості укладання договору в частині відшкодування орендарем державного нерухомого майна сум сплаченого балансоутримувачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача встановити господарські правовідносини між ним та відповідачем шляхом визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Згідно з пунктом 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 Орендар зобовязується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна та протягом місяця після підписання цього договору укласти з Балансоутримувачем орендованого майна договори на відшкодування експлуатаційних витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг Орендарю та компенсування плати за користування земельною ділянкою.

Як зазначалося вище, з метою належного виконання зобовязання та на виконання пункту 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009 між позивачем та відповідачем було укладено відповідні договори, а саме: №134-Р від 21.07.2009, №135-Р від 21.07.2009, №231-Р від 30.12.2013, а також між відповідачем та Державним підприємством Адміністрація морських портів України договір №20-П-МИФ-13 від 11.10.2013.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 внесено зміни до податкового законодавства, зокрема, і до статті 265 Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку, плати за землю.

Таким чином, у власників нерухомого майна з 01.01.2015 виник обов'язок сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який є окремим податком, що входить до складу податку на майно, та не тотожній земельному податку.

Колегія суддів враховує, що ані пунктом 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009, ані будь-якими іншими положеннями вказаного договору не передбачено обовязку Орендаря укласти з Балансоутримувачем орендованого майна договори на відшкодування витрат по сплаті будь-яких податків та зборів, крім умови про компенсування балансоутримувачу плати за користування земельною ділянкою. При цьому сплата позивачем податків, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є експлуатаційними витратами Балансоутримувача на утримання орендованого майна, не є платою за надання комунальних послуг Орендарю або компенсацією за користування земельною ділянкою під обєктом оренди, а є для власника нерухомого майна обовязковим платежем, сплата якого встановлена чинним податковим законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином виконав прийняте на себе зобов'язання, уклавши низку договорів, передбачених пунктом 5.11 договору №РОФ-792 від 21.07.2009, тому колегія суддів критично оцінює доводи скаржника стосовно того, що відмова укласти договір на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №85-Р від 15.12.2017 є порушенням з боку ТОВ Южная Стівідорінг Компані Лімітед вищевказаного положення договору.

При цьому, договір №135-Р від 21.07.2009, предметом якого є взаємовідносини сторін щодо відшкодування (компенсації) Орендарем Балансоутримувачу плати за користування земельною ділянкою під об'єктами оренди за договором №РОФ-792 від 21.07.2009, не є за своїм змістом та юридичною природою тотожнім договору №85-Р від 15.12.2017 щодо відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки

В силу частини другої статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи апелянта про те, що ДП Миколаївський морський торговельний порт є учасником господарських правовідносин не тільки з відповідачем, а й з іншими субєктами господарської діяльності, які на платній строковій основі користуються державним нерухомим майном, що знаходиться на балансі апелянта, та вже уклали з останнім договори на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказані обставини не входять до предмету доказування у даній справі і не зумовлюють обовязок відповідача на укладення такого договору.

Враховується колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду і той факт, що зі змісту договору №РОФ-792 від 21.07.2009 не вбачається, що ризик зміни будь-яких обставин, зумовлених, зокрема, причинами, які сторони при всій їх турботливості та обачності не могли передбачити, несе орендар.

Згідно з приписами статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина перша статті 640 Цивільного кодексу України).

Статтею 649 Цивільного кодексу України встановлено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Згідно зі статтею 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору (частина перша статті 187 Господарського кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов'язаною його укласти через пряму вказівку закону або таке укладення передбачено будь-якою іншою угодою сторін. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв'язані зобов'язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.

Зазначене вище узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25.05.2018 у справі №61/341, від 19.06.2018 у справі №905/889/16, від 24.07.2018 у справі №915/704/17.

Таким чином, згідно з приписами законодавства, на розгляд суду може бути переданий переддоговірний спір у випадках, якщо це: 1) спір, що виник при укладанні договору за державним замовленням; 2) якщо це договір, укладення якого є обов'язковим на підставі закону; 3) в інших випадках, встановлених законом; 4) інші переддоговірні спори, якщо це передбачено угодою сторін, або на підставі укладеного між сторонами попереднього договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, договір про відшкодування орендарем державного нерухомого майна сум сплаченого балансоутримувачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є договором, що укладається за державним замовленням, та не є договором, укладення якого є обов'язковим на підставі закону або в силу інших підстав, безпосередньо встановлених законом.

Відповідно до приписів статей 181, 183-185 Господарського кодексу України, дотримання сторонами загального порядку укладання господарських договорів є обов'язковим.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

За умовами частини другої статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України.

В силу частини третьої статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000 затверджено Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Згідно з пунктом 5.13 Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, орендар зобов'язаний здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Крім того, наказом Фонду державного майна України №1774 від 23.08.2000 затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Враховуючи наведені вище норми, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що ані Закон України "Про оренду державного та комунального майна", ані Типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, ані Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю не містять норми щодо обов'язковості укладання орендарем з балансоутримувачем договору про відшкодування орендарем державного нерухомого майна сум сплаченого балансоутримувачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що умова про обов'язкове відшкодування орендарем державного майна витрат балансоутримувача зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, повинна бути встановлена безпосередньо у договорі оренди.

Між тим з матеріалів справи вбачається, що обов'язок укладення Балансотримувачем та Орендарем договору на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, безпосередньо договором №РОФ-792 від 21.07.2009 не передбачений.

Натомість, статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у встановлених договором або актом цивільного законодавства межах, особа не може бути примушеною до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За таких обставин, враховуючи те, що у відповідача на підставі закону та умов договору №РОФ-792 від 21.07.2009 відсутній обов'язок щодо укладення з позивачем договору про відшкодування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовна вимога про визнання договору №85-Р від 15.12.2017 укладеним в редакції позивача задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також зауважує, що сторони вільні в укладенні договорів, визначенні (погодженні) його умов та вправі реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину, що відповідає внутрішній волі сторін, тому питання щодо укладення між позивачем та відповідачем договору на відшкодування витрат по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вирішується за домовленістю сторін в порядку, встановленому чинним законодавством.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості позовних вимог.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при ухваленні рішення від 19.11.2018 не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2018 у справі №915/802/18 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство Миколаївський морський торговельний порт.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.03.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна