ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2019 р. Справа№ 910/5710/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

За участю представників:

від позивача-1: згідно протоколу судового засідання від 27.02.2019;

від позивача-2: згідно протоколу судового засідання від 27.02.2019;

від відповідача: згідно протоколу судового засідання від 27.02.2019;

від третьої особи: згідно протоколу судового засідання від 27.02.2019,

розглянувши апеляційні скарги акціонерного товариства "Укртрансгаз", Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" та публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 у справі № 910/5710/17 (суддя Привалов А.І. м. Київ, повний текст рішення складено 12.11.2018)

за позовом 1) Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД", м. Київ

2) публічного акціонерного товариства "Укрнафта", м. Київ

до публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ

третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

про зобов'язання вчинити дії та стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Спільне українсько-американське підприємство "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" (надалі - позивач-1) та публічне акціонерне товариство "УКРНАФТА" (надалі-позивач-2) звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (надалі-відповідач) про:

- зобов'язання відповідача зменшити на особовому рахунку позивача-1 обсяг природного газу на 3642,584 тис.м.куб. та збільшити на особовому рахунку позивача-2 обсяг природного газу на 3642,584 тис.м.куб.;

- стягнення з відповідача на користь позивача-1 збитків у сумі 598 027,65 грн., 3 218 769, 35 грн. пені і 1 644 628,68 грн. штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України;

- стягнення з відповідача на користь позивача-2 пені у розмірі 3 218 769, 35 грн. і 1 644 628,68 грн. штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що оскільки з 31.10.2016р., на підставі п.3.3. Договору купівлі-продажу природного газу № 06.1/860-Г від 18.10.2016 року та Акту приймання-передачі від 31.10.2016р., право власності на газ перейшло від позивача-1 до позивача-2; відповідач, як оператор газосховищ, отримавши Акт приймання-передачі Газу від 31.10.2016 р., був зобов'язаний відобразити передачу права власності на газ на особових рахунках позивача-1 та позивача-2, зокрема, відобразити зменшення на 3 642, 584 тис. м. куб. обсягу природного газу на особовому рахунку позивача-1 та збільшення на 3 642, 584 тис. м. куб. обсягу газу на особовому рахунку позивача-2.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача збитків у сумі 598 027,65 грн. мотивовані тим, що умовами договору купівлі-продажу природного газу від 18.10.2016 передбачено, що кошти, отримані від реалізації газу, підлягають направленню в повному обсязі в погашення податкового боргу Позивача-1 з рентної плати за користування надрами. Неможливість здійснити своєчасне погашення податкового зобов'язання з рентної плати з вини відповідача призвело до прострочення оплати податкового зобов'язання та нарахуванню позивачу-1 пені. Позивач-1 зазначив, що ним понесені збитки в розмірі 598 027,65 грн. у вигляді нарахованої позивачу-1 пені.

Вимоги в частині стягнення 3 218 769,35 грн. пені та 1 644 626,68 грн. штрафу заявлені на підставі статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та обґрунтовані тим, що відповідач відноситься до державного сектору економіки, а відтак, відносно нього мають бути застосовані санкції, передбачені статтею 231 ГК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017р., залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018р., у справі № 910/5710/17 позов задоволено частково. Зобов'язано публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" зменшити на особовому рахунку Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" (як товариство з обмеженою відповідальністю) обсяг природного газу на 3 642, 584 тис. м. куб.; зобов'язано публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" збільшити на особовому рахунку публічного акціонерного товариства "Укрнафта" обсяг природного газу на 3 642, 584 тис. м. куб.; в задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Рішенням Господарського суду міста Києва під час першого розгляду справи від 05.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018: позов задоволено частково; зобов'язано Відповідача зменшити на особовому рахунку позивача-1 обсяг природного газу на 3 642, 584 тис. м. куб.; зобов'язано відповідача збільшити на особовому рахунку Позивача-2 обсяг природного газу на 3 642, 584 тис. м. куб.; у задоволенні іншої частини позову відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача-1 1600 грн. витрат зі сплати судового збору; стягнуто з відповідача на користь позивача-2 1600 грн. витрат зі сплати судового збору.

Прийняті судові акти в частині задоволення позовних вимог мотивовані їх обґрунтованістю, оскільки відповідач не виконав свого обов'язку щодо відображення права власності на газ від позивача-1 на користь позивача-2; у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків рішення судів попередніх інстанцій мотивовані недоведеністю всього складу господарського правопорушення; в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу на підставі статті 231 ГК України позовні вимоги мотивовані тим, що корпоративні права стосовно відповідача належать третій особі, а не державі, тому відповідач не відноситься до державного сектору економіки, а відтак норми статті 231 ГК України щодо нарахування пені та штрафу щодо відповідача не застосовуються.

Постановою Верховного Суду від 03.07.2018р. касаційні скарги публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" та публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" залишено без задоволення; касаційну скаргу спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018р. у справі № 910/5710/17 скасовано в частині відмови в стягненні 3 218 769 грн. 35 коп. пені та 1 644 626 грн. 68 коп. штрафу; справу у зазначеній частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; у решті відповідні рішення та постанову залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 у справі № 910/5710/17 (суддя Привалов А.І. м. Київ, повний текст рішення складено 12.11.2018) за результатом нового розгляду даної справи позовні вимоги Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" та публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" в частині стягнення штрафних санкцій задовольнено частково; стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" 1609 384 грн. 68 коп. - пені, 822 313 грн 34 коп. - штрафу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 36475 грн 47 коп.; стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 1609 384 грн 68 коп. - пені, 822 313 грн 34 коп. - штрафу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 36 475 грн 47 коп.; у іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказівки Верховного Суду у постанові від 03.07.2018, під час нового розгляду справи дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів 3 218 769 грн. 35 коп. пені та 1 644 626 грн. 68 коп. штрафу, заявлених на підставі ст. 231 ГК України, в рівній мірі по 50% від позовних вимог на користь кожного з позивачів за розрахунками останніх. При цьому, судом встановлено, що відповідач належить до суб'єктів господарювання державного сектора економіки в розумінні ст. 22 ГК України, що узгоджується із застосуванням ст. 231 ГК України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційного оскарження відповідача зводяться до того, що ПАТ "Укртрансгаз" не відноситься до суб'єктів державного сектору економіки, що виключає застосування норм статті 231 ГК України щодо нарахування пені та штрафу до відповідача не застосовуються. Також відповідач вказав, що договір купівлі-продажу від 18.10.2016 укладено виключно між позивачами, відповідач не є стороною цього договору, а тому на нього не розповсюджуються наслідки невиконання позивачами його умов. Крім того, відповідач зауважив, що позивачі без його відома реалізували природний газ по вигідній для них ціні, не обґрунтувавши таку вартість реалізації товару, та визначена позивачами конструкція переходу права власності на газ, без погодження з відповідачем, виключає можливість нарахування штрафних санкцій .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Спільне українсько-американське підприємство "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просило частково скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" задовольнити в повному обсязі і стягнути з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь позивача-1 пеню у розмірі 3 218 769,35 грн та 1 644 626,68 грн - штрафу, а також стягнути витрати по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 72 950,94 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 109 426,41 грн.

У доводах апеляційного оскарження позивач-1 вказує, що стягнувши з відповідача зменшений на 50% розмір штрафних санкцій, ніж це передбачено абз.3 ч.2 ст. 231 ГК України, судом першої інстанції порушено приписи ст.ст. 173, 175, 193, 230-232 ГК України, ст.ст. 509, 510, 527, 546, 548 ЦК України, ст. 61 Конституції України, оскільки у взаємовідносинах між позивачем-1 та відповідачем, ПАТ "Укртрансгаз" допустило вчинення одного правопорушення, а саме не зменшив у строк до 07.11.2016 проданий обсяг природного газу, а тому відсутні підстави брати до уваги ст. 61 Конституції України в частині недопустимості притягнення особи двічі до відповідальності одного виду.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просило частково скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задовольнити в повному обсязі і стягнути з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь позивача-2 пеню у розмірі 3 218 769,35 грн та 1 644 626,68 грн - штрафу, а також стягнути витрати по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 72 950, 94 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 109 426,41 грн.

Аргументи апеляційної скарги позивача-2 зводяться до того, що стягнувши з відповідача зменшений на 50% розмір штрафних санкцій, ніж це передбачено абз.3 ч.2 ст. 231 ГК України, судом першої інстанції порушено приписи ст.ст. 173, 175, 193, 230-232 ГК України, ст.ст. 509, 510, 527, 546, 548 ЦК України, ст. 61 Конституції України, оскільки у взаємовідносинах між позивачем-2 та відповідачем, ПАТ "Укртрансгаз" допустило вчинення одного правопорушення, а саме безпідставно не збільшено у строк до 07.11.2016 на 3 642,584 тис.м куб. обсяг купленого обсягу природного газу, а тому відсутні підстави брати до уваги ст. 61 Конституції України в частині недопустимості притягнення особи двічі до відповідальності одного виду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/5710/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами акціонерного товариства "Укртрансгаз", Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" та публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 у справі № 910/5710/17; об'єднано апеляційні скарги в одне провадження; розгляд апеляційних скарг призначено на 28.01.2019.

Відповідач у відзиві від 09.01.2019 вх. № 09.1-13/376/19 просив колегію суддів апеляційну скаргу позивача-1 залишити без задоволення, з вимог та мотивів викладених у своїй апеляційній скарзі.

Також, у відзиві від 09.01.2019 вх. № 09.1-13/378/19 просив колегію суддів апеляційну скаргу позивача-2 залишити без задоволення, з вимог та мотивів викладених у своїй апеляційній скарзі.

Позивачі у відзиві від 10.01.2019 просили колегію суддів у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити повністю, наголосивши, що ПАТ "Укртрансгаз" є суб'єктом державного сектору економіки, що також підтверджено постановою Вищого господарського суду України від 24.04.2014 № 910/18227/13, а тому норми статті 231 ГК України щодо нарахування пені та штрафу застосовано правомірно. Крім того, позивачі зазначили про безпідставність доводів відповідача щодо необґрунтованої вартості ціни реалізації газу, з посиланням на те, що належних доказів зазначеного відповідачем не надано, а ціна відповідає ринковій ціні на газ.

Третя особа письмових поясненнях від 28.01.2019 просить у задоволенні апеляційної скарги позивача-1 відмовити, а апеляційну скаргу відповідача - задовольнити з викладених у ній мотивів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 у справі № 910/5710/17 оголошено перерву у даній справі до 11.02.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 у справі № 910/5710/17 оголошено перерву у даній справі до27.02.2019.

До судового засідання від 27.02.2019 з'явились усі учасники апеляційного провадження.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.04.2015 відповідачем (виконавець) та позивачем-1 (замовник) укладено договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу № (далі - Договір на зберігання №1), відповідно до умов якого:

- при прийнятті газу замовника, відповідно до договору на зберігання та/або створення страхового запасу газу, виконавець не набуває право власності на прийнятий газ замовника (пункт 2.3);

- виконавець здійснює облік газу, в тому числі страхового запасу газу, що закачується або відбирається в/із підземного сховища газу (далі - ПСГ). Місячний обсяг газу, в тому числі страхового запасу газу, що передається сторонами при закачуванні або відборі в/із ПСГ у відповідному місяці, підтверджується диспетчерською службою виконавця (пункт 2.11);

На виконання умов Договору зберігання № 1 позивач-1 передав, а відповідач прийняв на зберігання до ПСГ газ, у тому числі газ власного видобутку за період з квітня по серпень 2015 року в обсязі 3 642, 584 тис. м. куб.

15.04.2015 відповідачем (виконавець) та позивачем -2 (замовник) укладено договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу №/927-г (далі - Договір на зберігання №2), за умовами якого виконавець здійснює облік газу, в тому числі, страхового запасу газу, що закачується або відбирається в/із ПСГ.

18.10.2016 позивачем-1 (продавець) та позивачем-2 (покупець) укладено Договір № 06.1/860-Г купівлі-продажу природного газу (далі - Договір купівлі-продажу), за умовами якого:

- продавець зобов'язався передати покупцю газ товарний горючий природний для промислового та комунально-побутового призначення з ресурсу газу власного видобутку за період з квітня по серпень 2015 року в обсязі 3 642, 584 тис. м. куб. (далі - Газ), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ відповідно до умов цього договору (пункт 1.1);

- продавець здійснює передачу (поставку) газу покупцю в ПСГ відповідача (пункт 3.1);

- передача газу від продавця до покупця оформляється актом приймання-передачі газу, що підписується уповноваженими представниками продавця і покупця та надається відповідачу для відображення в обліку природного газу в ПСГ у відповідності до норм Кодексу газосховищ та інших актів законодавства України. Акт приймання-передачі складається у трьох примірниках (по одному для кожної зі сторін та один для надання Відповідачу) не пізніше 31.10.2016 (пункт 3.2);

- право власності на переданий Газ від продавця до покупця переходить з моменту підписання акта приймання-передачі (пункт 3.3).

На виконання пунктів 3.1 та 3.2 Договору купівлі-продажу між позивачем-1 та позивачем-2 підписано акт приймання-передачі від 31.10.2016, який листом вих. № 16-114 направлений на адресу відповідача та отриманий останнім 31.10.2016.

Відповідно до акта приймання-передачі від 31.10.2016 позивач-1 передав, а позивач-2 прийняв природний газ кількістю 3 642,584 тис. м. куб. у відповідності до умов пункту 1.1 Договору купівлі-продажу.

У відповідності до умов Договору купівлі-продажу природного газу з 31.10.2016 право власності на газ перейшло від позивача-1 до позивача-2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили, що, оскільки з 31.10.2016 на підставі пункту 3.3 Договору купівлі-продажу та акта приймання-передачі від 31.10.2016 право власності на газ перейшло від позивача-1 до позивача-2, відповідач як оператор газосховищ, отримавши акт приймання-передачі газу від 31.10.2016, зобов'язаний був відобразити передачу права власності на газ на особових рахунках позивача-1 та позивача-2, зокрема відобразити зменшення на 3 642, 584 тис. м. куб. обсягу природного газу на особовому рахунку позивача-1 та збільшення на 3 642, 584 тис. м. куб. обсягу газу на особовому рахунку позивача-2. Невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договорами зберігання природного газу стало підставою для звернення з даним позовом до господарського суду про зобов'язання вчинити дії, стягнення збитків та штрафних санкцій на підставі ст. 231 ГК України.

Як слідує з позиції відповідача, він не погодив акт приймання-передачі, посилаючись на те, що переданий газ видобутий у період з квітня по серпень 2015 року, а, отже, відповідно до умов Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" мав бути переданий спеціально уповноваженому Кабінетом Міністрів України суб'єкту - третій особі.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], № 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018р., у справі № 910/5710/17 позов задоволено частково. Зобов'язано публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" зменшити на особовому рахунку Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" (як товариство з обмеженою відповідальністю) обсяг природного газу на 3 642, 584 тис. м. куб.; зобов'язано публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" збільшити на особовому рахунку публічного акціонерного товариства "Укрнафта" обсяг природного газу на 3 642, 584 тис. м. куб.; в задоволенні іншої частини позову про стягнення збитків та штрафних санкцій - відмовлено, з підстав необґрунтованості.

Так, вказаним судовим рішенням було встановлено, що з урахуванням вимог частини другої ст. 530 ЦК України, відповідач зобов'язаний був відобразити зменшення на 3 642, 584 тис. м. куб. обсягу природного газу на особовому рахунку позивача-1 та збільшення на 3 642,584 тис. м. куб. обсягу газу на особовому рахунку позивача-2 у семиденний строк від дати отримання акта приймання-передачі від 31.10.2016, тобто не пізніше 07.11.2016р., проте відповідач свого обов'язку щодо відображення права власності на газ від позивача-1 на користь позивача-2 не виконав.

Постановою Верховного Суду від 03.07.2018р. рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018р. у справі № 910/5710/17 скасовано в частині відмови в стягненні 3 218 769 грн. 35 коп. пені та 1 644 626 грн. 68 коп. штрафу; справу у зазначеній частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; у решті відповідні рішення та постанову залишено без змін.

Посилаючись на наявність підстав для застосування ст. 231 ГК України в частині нарахування пені та штрафу, позивачі зазначають, що відповідач відноситься до державного сектору економіки.

Відповідач заперечив проти задоволення вимог про стягнення пені та штрафу на підставі ст. 231 ГК України, обґрунтовуючи тим, що АТ "Укртрансгаз" було засноване Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", є юридичною особою приватного права та діє як самостійний господарюючий суб'єкт, втручання органів державної влади або місцевого самоврядування у діяльність якого не допускається, що підтверджує факт того, що відповідач не здійснює свою діяльність на основі державної власності, а у статутному капіталі товариства наявні корпоративні права виключно НАК "Нафтогаз України", а не держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Згідно з частиною другою статті 22 ГК України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

ПАТ "Укратрансгаз" є підприємством державного сектора економіки, оскільки, як оператор газосховищ є тим суб'єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із зберігання (закачування, відбору) природного газу з використанням одного або декількох газосховищ на користь третіх осіб (замовників) відповідно до п.18 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу".

Згідно з п.5.8 статуту ПАТ "Укратрансгаз", затвердженого наказом Мінекономрозвитку від 09.09.2016р. № 1503, товариство використовує державне майно, що не підлягає приватизації.

Крім того, в силу абзацу 13 п. "г" ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", який був чинним на дату виникнення спірних правовідносин, підземні газосховища є об'єктами державної власності України загальнодержавного значення, що не підлягають приватизації.

Відтак наведеним підтверджується, що ПАТ "Укртрансгаз", як оператор газосховищ, здійснює свою діяльність з надання послуг по закачуванню, відбору та зберіганню природного газу на основі підземних сховищ газу, які є об'єктами державної власності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду про те, що у відповідності ч. 2 ст. 22 ГК України відповідач є суб'єктом господарювання державного сектора економіки, оскільки у зобов'язаннях з надання послуг оператора газосховищ він діє на основі об'єктів державної власності. Належність ПАТ "Укртрансгаз" до суб'єктів державного сектора економіки обумовлена правовим статусом майна, на підставі якого це товариство діє і надає послуги по зберіганню природного газу.

Серед іншого, судом першої інстанції також вірно встановлено, що факт того, що ПАТ "Укртансгаз" є суб'єктом господарювання, яке належить до державного сектора економіки, підтверджується рішенням органів державної влади, зокрема, постановою КМУ від 25.06.2014р. № 214 "Про окремі заходи щодо забезпечення фінансового контролю за діяльністю суб'єктів господарювання державного сектору економіки".

Так, у Додатку до вказаної постанови ПАТ "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України" включено до переліку підприємств, щодо окремих операцій якого мають бути проведені заходи фінансового контролю в порядку контролю за діяльністю суб'єктів господарювання державного сектора економіки.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційного оскарження відповідача не знайшли свого підтвердження. Інших обґрунтованих міркувань та доказів, що ПАТ "Укртрансгаз" не відноситься до суб'єктів державного сектору економіки, відповідачем не наведено, вищезазначених висновків не спростовано.

Таким чином, посилання відповідача на те, що застосування санкцій передбачених ст. 231 ГК України до ПАТ "Укртрансгаз" є неможливим та таким що суперечить ст. 22 ГК України є безпідставними та недоведеними.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 № 910/6046/16, а відповідно до ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У вказаному не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф, як лише різні форми її сплати.

Конституція України у статті 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказана норма міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", а тому положення ст. 61 Конституції України стосуються в першу чергу фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення №7-рп/2001 від 30 травня 2001 року у справі №1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення, не можуть бути ототожнені поняття санкцій та виду відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відтак, згідно зі ст. 61 Конституції не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

За таких підстав, з огляду на доведеність того, що ПАТ "УКРТРАНСГАЗ" відноситься до державного сектору економіки, то підлягають застосованню норми ст. 231 ГК України щодо нарахування пені та штрафу відносно відповідача, оскільки, з урахуванням положень статей 549, 627 ЦК, статей 230, 231 ГК, пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, тоді як межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині є законним та обґрунтованим.

Разом з тим, апеляційна інстанція не погоджується доводами позивачів про те, що ПАТ "Укртрансгаз" допустило вчинення одного окремого правопорушення щодо кожного з позивачів, а саме відповідно відповідач не зменшив та не збільшив у строк до 07.11.2016 проданий та куплений обсяг природного газу, що виключає підстави брати до уваги ст. 61 Конституції України в частині недопустимості притягнення особи двічі до відповідальності одного виду.

Правовими висновками за мотивувальною частиною постанови встановлено, що з урахуванням вимог частини другої ст. 530 ЦК України, відповідач зобов'язаний був відобразити зменшення на 3 642, 584 тис. м. куб. обсягу природного газу на особовому рахунку позивача-1 та збільшення на 3 642,584 тис. м. куб. обсягу газу на особовому рахунку позивача-2 у семиденний строк від дати отримання акта приймання-передачі від 31.10.2016, тобто не пізніше 07.11.2016р., проте відповідач свого обов'язку щодо відображення права власності на газ від позивача-1 на користь позивача-2 не виконав.

Зазначене невиконання обов'язку відповідачем не свідчить про те, що наведене є окремим правопорушенням, а, отже, в даному разі йдеться про застосування відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Самі лише міркування скаржників (позивачів-1 та -2) про те, що до кожного з них відповідач вчинив окреме порушення, оскільки зобов'язаний був відобразити зменшення на особовому рахунку позивача-1 та збільшення на особовому рахунку позивача-2 наведеного не спростовують, та не доводять факту вчинення двох правопорушень, оскільки такі дії відповідача є пов'язаними між собою, та заперечують їх взаємну диференційність (відмінність) одна від одної.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що оскільки відповідачем вчинено фактично одне правопорушення, то вимоги позивачів щодо стягнення на користь кожного з них окремо по 3 218 769,35 грн. - пені та 1 644 626,68 грн. - штрафу, порушують приписи статті 61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. З огляду на що, судом правомірно задоволено позовні вимоги в рівній мірі по 50% від заявлених позовних вимог на користь кожного з позивачів за розрахунками останніх, які перевірені, визнані обґрунтованими й арифметично вірними.

Усі інші доводи та міркування скаржників, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржниками не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційні вимоги скаржників є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на позивача-1, позивача-2 та відповідача.

Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги акціонерного товариства "Укртрансгаз", Спільного українсько-американського підприємства "УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД" та публічного акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 у справі № 910/5710/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/5710/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 11.03.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б.Михальська

І.М. Скрипка