ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2019 р. Справа№ 910/12342/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018

у справі № 910/12342/18 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Фактор»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер»

про стягнення 696 676,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 380 000 грн., який становить суму неповернутої за договором поворотної фінансової допомоги № 180516/4 від 19.05.2016 фінансової допомоги, пені в сумі 136 506,56 грн., інфляційних втрат в сумі 127 382,36 грн. та 3 % річних в сумі 26 393,57 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 380 000 грн. основної заборгованості, 121 122,17 грн. пені, 10 145,67 грн. 3% річних, 30 705,65 грн. інфляційних втрат, в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов'язку по поверненню фінансової допомоги на заявлену до стягнення суму, проте позивачем в його розрахунку пені не було визначено межі періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання зобов'язання відповідачем, водночас було зазначено загальний розмір розрахованої ним пені, 3% річних та інфляційних втрат та загальна кількість днів прострочення, з огляду на що суд першої інстанції здійснив перерахунок вказаних вимог та задовольнив її за розрахунком суду.

Не погоджуючись з рішенням, 08.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18 скасувати в частині стягнення 121 122,17 грн. пені, зменшивши її розмір, в частині 10 145,67 грн. 3% річних та 30 705,65 грн. інфляційних втрат - скасувати повністю, а в частині стягнення заборгованості по договору поворотної фінансової допомоги № 180516/14 від 19.05.2016 в сумі 380 000,00 грн. - змінити.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що оспорюване рішення прийняте на підставі неповністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального та при недотриманні норм процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що:

- в період з 01.09.2018 по 31.12.2018 відповідач частково здійснив оплату спірної заборгованості в сумі 105 000,00 грн., що підтверджується доданими до апеляційної скарги квитанціями;

- з огляду на те, що позивачу збитки завдані не були, суд згідно з приписами ст. 233 ГК України має право зменшити розмір пені;

- порушення боржником умов договору безвідсоткової фінансової допомоги, коли його об'єктом є інші речі, відмінні від грошей, не може бути підставою для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2019 справа № 910/12342/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки заявником до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору, що підтверджується Актом № 13/19 від 11.01.2019, складеним Господарським судом міста Києва.

За таких обставин, ухвалою від 24.01.2019 колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І. апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту надано час для усунення недоліків.

11.02.2019 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про поновлення строку для усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 24.01.2019, до якої додано платіжне доручення № 640 від 08.02.2019 про сплату судового збору в сумі 12 194,40 грн.

Ухвалою від 14.02.2019 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- Товариству з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18;

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18;

- встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 04.03.2019;

- учасникам процесу роз'яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18;

- призначено справу № 910/12342/18 до розгляду на 06.03.2019 о 14:20;

- сторони попереджено, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

05.03.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (направлений до суду 01.03.2019 - примітка суду), в якому позивач, з посиланням на те, що він не заперечує проти того, що на даний час сума основного боргу зменшилась на 105 000,00 грн. і становить 275 000,00 грн., просить в задоволенні апеляційної скарги в частині скасування пені, інфляційних витрат та 3 % річних відмовити.

При дослідженні апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що відповідачем до неї додані докази, а саме копії акту звірки взаємних розрахунків станом на 08.01.2019 та платіжних доручень № 286 від 26.09.2018, № 327 від 05.10.2018, № 1433 від 12.10.2018, № 363 від 18.10.2018, № 378 від 26.10.2018, № 406 від 31.10.2018, № 1454 від 07.11.2018, № 432 від 13.11.2018, № 1474 від 21.11.2018, № 484 від 03.12.2018, № 549 від 21.12.2018 та № 576 від 28.12.2018.

Враховуючи, що відповідач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспореного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Частинами 3, 4 п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Як слідує з матеріалів справи, про розгляд справи № 910/12342/18 відповідач в будь-якому випадку був обізнаний з 18.10.2018 адже в цей день ним було отримано поштою ухвалу про відкриття провадження від 08.10.2018 у цій справі (а.с. 4).

Оспорюване рішення у цій справі було прийнято 07.12.2018, а відтак, частину з поданих апелянтом документів, зокрема платіжні доручення № 286 від 26.09.2018, № 327 від 05.10.2018, № 1433 від 12.10.2018, № 363 від 18.10.2018, № 378 від 26.10.2018, № 406 від 31.10.2018, № 1454 від 07.11.2018, № 432 від 13.11.2018, № 1474 від 21.11.2018, № 484 від 03.12.2018, апелянт мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об'єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, додані відповідачем до апеляційної скарги копії платіжних доручень № 286 від 26.09.2018, № 327 від 05.10.2018, № 1433 від 12.10.2018, № 363 від 18.10.2018, № 378 від 26.10.2018, № 406 від 31.10.2018, № 1454 від 07.11.2018, № 432 від 13.11.2018, № 1474 від 21.11.2018, № 484 від 03.12.2018 як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Щодо решти доказів, а саме копій акту звірки взаємних розрахунків станом на 08.01.2019 та платіжних доручень № 549 від 21.12.2018, № 576 від 28.12.2018, колегія суддів зазначає, що вказані документи фактично на дату винесення оспорюваного рішення не існували, в той час як за приписами ГПК Україна надання учасником судового процесу нових доказів у справі, які станом на дату винесення судового рішення не існували, не віднесено до підстав для скасування такого судового рішення.

Станом на 06.03.2018 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач та відповідач представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

19.05.2016 позивач як позикодавець та відповідач як позичальник уклали договір поворотної фінансової допомоги № 180516/4 (а.с. 19-20) (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що позивач передає у власність відповідачу грошові кошти у розмірі, встановленому п. 2.1 Договору, а відповідач зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів.

Згідно з п. 2.1 Договору розмір фінансової допомоги за договором становить 531 714,06 грн.

За цим Договором проценти або інші види компенсацій за надання фінансової допомоги не нараховуються та не сплачуються (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору позивач перераховує суму фінансової допомоги в безготівковому порядку, а днем надання фінансової допомоги вважається день зарахування суми фінансової допомоги на рахунок відповідача (п.с. 3.2).

З наявної в матеріалах справи виписки з рахунку позивача (а.с. 23) слідує, що обов'язок по перерахуванню фінансової допомоги в сумі 531 714,06 грн. ним виконано 19.05.2016.

Розділ 4 Договору визначає порядок повернення фінансової допомоги, а саме те, що:

- сума фінансової допомоги підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позивача (п. 4.1);

- днем повернення фінансової допомоги вважається день зарахування суми фінансової допомоги на поточний рахунок позивача (п. 4.2);

- фінансова допомога може бути повернена відповідачем частинами (п. 4.4).

Згідно з п. 6.3 Договору, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Сторонами підписаний Додаток № 1 до Договору - Графік погашення коштів згідно договору поворотної допомоги № 18016/4 від 19.05.2016 (а.с. 21), в якому сторони погодили щомісячне повернення коштів частинами з липня 2016 року по червень 2018 року. При цьому з липня 2016 року по травень 2018 року розмір щомісячної частини, яка підлягає погашенню, складає 21 850, 00 грн., а в червні 2018 року - 29 164, 06 грн.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що за період з червня 2016 року по червень 2018 року відповідач повернув позивачу частину фінансової допомоги в сумі 151 714,06 грн., а саме: 25.08.2016 - 10 000,00 грн., 06.09.2016 - 14 000,00 грн., 15.09.2016 - 14 000,00 грн., 26.09.2016 - 14 000,00 грн., 30.11.2016 - 10 000,00 грн., 21.12.2016 - 10 000,00 грн., 23.12.2016 - 10 000,00 грн., 18.01.2017 - 5 000,00 грн., 28.04.2017 - 15 000,00 грн., 10.08.2017 - 8 000,00 грн., 18.08.2017 - 10 000,00 грн., 06.12.2017 - 5 000,00 грн., 28.12.2017 - 6 000,00 грн., 23.01.2018 - 5 714,06 грн., 22.02.2018 - 5 000,00 грн., 05.04.2018 - 5 000,00 грн., 07.06.2018 - 5 000,00 грн.

Вказане підтверджується виписками з банківського рахунку позивача (а.с. 26-40).

Позивач в порядку досудового врегулювання спору направив на адресу відповідача претензію № 1/07-18 від 27.07.2018 з вимогою повернути суму боргу за Договором з урахуванням пені, інфляційних витрат за порушення грошових зобов'язань та три проценти річних за прострочену суму. Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді.

Отже, станом на дату звернення до суду з позовом відповідач не повернув позивачу фінансову допомогу в сумі 380 000,00 грн. (531 714,06-151 714,06).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з повернення фінансової допомоги в сумі 380 000,00 грн. в порядку та в строки, встановлені Договором, тому суд першої інстанції правомірно визнав законними вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу на зазначену суму. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Водночас колегія суддів зауважує учасниками судового процесу на тому, що часткова сплата відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції присудженої до стягнення у цій справі суми має бути врахована при виконанні рішення суду.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 136 506,56 грн. колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов'язку з повернення суми фінансової допомоги в порядку та в строки, встановлені Договором, є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

Відповідно до п. 5.1 Договору при простроченні повернення фінансової допомоги відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 5% від неповерненої суми фінансової допомоги за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період нарахування пені.

У графіку погашення коштів сторони визначили, що погашення здійснюється впродовж липня 2016 року - червня 2018 року, рівними частинами по 21 850,00 грн., а в червні 2018 року сума погашення становить 29 164,06 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, відповідач за умовами Договору зобов'язався здійснювати погашення позики щомісячно, останнього числа місяця, а датою початку прострочення платежу, відповідно, є перший день місяця, наступного за місяцем, в якому мали бути повернути грошові кошти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при розрахунку заявленої до стягнення суми пені позивачем не було визначено межі періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання зобов'язання відповідачем, водночас було зазначено загальний розмір розрахованої ним пені та загальна кількість днів прострочення, з огляду на що суд першої інстанції обґрунтовано здійснив власний розрахунок пені в межах кількості днів прострочення, визначених позивачем, та в межах визначеної позивачем суми пені та частково задовольнив вимоги про стягнення пені в сумі 121 122,17 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Учасниками судового процесу рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення пені не оскаржується, в той час як за приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо посилань відповідача, викладених в апеляційній скарзі, на те, що позивачу збитки завдані не були, тому суд згідно з приписами ст. 233 ГК України має право зменшити розмір пені, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вказане право суд може реалізувати лише за наявності відповідного клопотання відповідача, яке в даному випадку в суді першої інстанції подано не було.

За таких обставин, у суду першої інстанції підстави для зменшення розміру пені у цій справі були відсутні, як відсутні, відповідно, і підстави для зміни рішення у цій справі з цих підстав.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 127 382,36 грн. та 3 % річних в сумі 26 393,57 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу приписів статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, будь-яке зобов'язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов'язку повернуту надану позивачем позику, позивач відповідно до приписів ст. 625 ЦК України має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов'язань 3 % річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

При цьому посилання відповідача на те, що порушення боржником умов договору безвідсоткової фінансової допомоги, коли його об'єктом є інші речі, відмінні від грошей, не може бути підставою для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки об'єктом фінансової допомоги є саме грошові кошти, а зобов'язання відповідача повернути фінансову допомогу є грошовим зобов'язанням.

З огляду на помилки, допущені позивачем у розрахунку заявлених до стягнення сум пені та інфляційних втрат, суд першої інстанції обгрунтовано здійснив власний розрахунок вказаних вимог в межах кількості днів прострочення, визначених позивачем, та частково задовольнив вимоги про стягнення 3 % річних в сумі 10 145,67 грн. та інфляційних втрат в сумі 30 705,65 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаян Віннер» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/12342/18.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12342/18.

Повний текст постанови складено: 12.03.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець