ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2019 р. Справа № 924/841/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Грамчук І.В., розглянувши матеріали

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вітадор" Чернівецька область, Новоселицький район м.Новоселиця

до Фізичної особи-підприємця Баришева Юрія Юрійовича, с.Требухівці Летичівський район

про стягнення 619129,00 грн. заборгованості

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Олійник А.В. - згідно ордеру

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: до господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Вітадор" Чернівецька область, Новоселицький район м.Новоселиця до Фізичної особи-підприємця Баришева Юрія Юрійовича, м. Шепетівка Хмельницької області про стягнення 619129,00 грн. заборгованості.

В обґрунтування вимог зазначає, що відповідач свої зобов'язання щодо оплати вартості поставленого деревного вугілля за договором купівлі-продажу деревного вугілля №05/01 від 05.01.2017р. не виконав.Посилається на ст.ст. 525,526,530,629 ЦК України, ст. 193 ГК України.

Відповідач у відзиві на позов та повноважний представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову. Звертає увагу на те, що договір купівлі -продажу був укладений 03.01.2017р., відповідно розрахунки та відповідно розрахунки за вказаним договором можуть здійснюватись з часу його підписання до 31.12.2017р. Вважає, що доданий позивачем акт звіряння з вересня 2016 р. по серпень 2017р. може братись до уваги лише з 03.01.2017р.

Звертає увагу на те, що з 03.01.2017р. по серпень 2017р. позивачем за деревне вугілля було перераховано 1488483,00 грн., натомість деревного вугілля було відвантажено на суму 1126223,75 грн. Не поставлено вугілля на суму 362259,25 грн.

Також відповідач у відзиві зазначив, що відповідно до норм цивільного законодавства (ст. 665 ЦК України) у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Однак, позивач від укладеного договору не відмовився. У зв'язку з цим, питання про стягнення заборгованості є передчасним.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

03.01.2017р. між ТОВ "Вітадор" (покупець) та ФОП Баришевим Ю.Ю. (продавець) укладено договір купівлі-продажу деревного вугілля.

За п. 1.1 договору продавець продає, а покупець купує на умовах даного договору деревне вугілля з твердолистяних порід, далі - продукцію, упаковану в поліпропіленові або паперові мішки згідно замовлення покупця.

У п. п. 2.1, 2.3 договору визначено, що поставка продукції відбувається на складі продавця або в місці, про яке продавець заздалегідь повідомляє покупця. Датою поставки вважається дата, зазначена в видатковій накладній.

В п. п. 3.1, 3.2.1 договору зазначено, що кількість продукції, що постачається по даному договору, становить кількість продукції згідно накладних на поставку продукції за даним договором. Ціна 1 тони продукції на кожну партію відображається в накладних, які являються невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. п. 3.3, 3.4 договору загальна сума даного договору становить вартість всіх доповнень та накладних на поставку продукції за даним договором. Покупець оплачує продукцію, що постачається за умовами даного договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в гривнях України або сплачує готівкою наступним чином: після контрольного зважування продавцем товару, в транспортному засобі наданого покупцем.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що під терміном "сплата" сторони дійшли до згоди розуміти фактичне зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, вказаний в даному договорі. Підтвердженням даного зарахування є виписка банківської установи, в якій обслуговується продавець або належними чином оформлений розрахунковий документ.

За п. 3.6 договору ціна договору не є фіксованою та може бути змінена за погодженням сторін.

У п. 6.1 договору визначено, що при невиконанні чи неналежному виконанні зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. п. 8.1, 8.2 договору усі суперечки, що можуть виникнути з даного договору чи з його приводу, сторони будуть прагнути вирішити шляхом переговорів. Термін розгляду претензії 5-ти календарних днів з моменту її отримання. У випадку, якщо сторони не прийдуть до згоди, суперечка між ними буде розглядатися в Господарському Суді згідно чинного законодавства.

Пунктом 9.3 договору сторони передбачали, що після вступу даного договору в силу всі попередні переговори, попередні документи і переписка з предмету даного договору будуть вважатися дійсними тільки за погодженням сторін.

У п. 9.8 договору визначено, що даний договір набирає сили з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017 р. за умови повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому.

Договір підписаний сторонами, скріплений відтисками їхніх печаток.

Відповідно до звіту про дебетові і кредитові операції по рахунку №1405 ТОВ "ВІТАДОР" за період з 01.07.2016р. по 26.08.2017р. (з сайту за електронним посиланням: https://p24.privatbank.ua/p24/), останнім сплачено ФОП Баришеву Ю.Ю. 2702285,00 грн.

Відповідно до накладних №19 від 08.08.2016р. на суму 127800,00 грн., №20 від 11.08.2016р. на суму 117180,00 грн., №23 від 01.09.2016р. на суму 132884,60,00 грн., №24 від 02.09.2016р. на суму 117180 грн., №7 від 02.12.2016р. на суму 126480,00 грн., б/н від 01.02.2017р. на суму 117180,00 грн., №26 від 22.09.2016р. на суму 82695,60 грн., №27 від 15.10.2016р. на суму 119660,00 грн., №29 від 21.11.2016р. на суму 78988,00 грн., №30 від 01.12.2016р. на суму 133610,00 грн., №31 від 12.12.2016р. на суму 46934,00 грн., б/н від 01.02.2017р. на суму 69759,00 грн., б/н від 18.03.2017р. на суму 138450,00 грн., б/н від 27.03.2017р. на суму 134875,00 грн., б/н від 14.04.2017р. на суму 9080,00 грн., б/н від 21.04.2017р. на суму 120640,00 грн., б/н від 04.05.2017р. на суму 46278,00 грн., б/н від 22.05.2017р. на суму 144658,00 грн., б/н від 23.05.2017р. на суму 107005,00 грн., б/н від 01.06.2017р. на суму 16863,00 грн., б/н від 12.06.2017р. на суму 66920,00 грн., б/н від 23.06.2017р. на суму 52094,00 грн.,б/н від 27.06.2017р. на суму 21728,00 грн., б/н від 30.06.2017р. на суму 120295,00 грн., б/н від 03.07.2017р. на суму 77578,75 грн. позивачем відвантажено відповідачу вугілля деревне на суму 2083155,95 грн.

Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку в сукупності, судом прийнято до уваги наступне:

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу деревного вугілля від 03.01.2017р. №03/01/01.

Судом береться до уваги, що позивач в позові посилається на договір від 03.01.2017р. №03/01/01. В свою чергу, у відзиві на позов від 27.11.2018р., а також у доданому розрахунку відповідачем зазначається про правовідносини між позивачем та відповідачем, які виникли на підставі договору купівлі-продажу деревного вугілля від 03.01.2017р. Також, у судовому засіданні представник відповідача зазначив про відсутність будь-яких інших договорів за 2017 рік між сторонами, а представник позивача зазначав про наявність заборгованості по вказаному договору, яка складає предмет спору. В судовому засіданні представники сторін зазначили про відсутність інших договорів за 2017 рік.

За змістом статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу. Тобто учасники справи - це суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов'язання (боржник).

Аналогічна правова наведена в постанові Верховного Суду від 08.10.2018р. по справі №925/958/16.

Як на підставу своїх позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 619129,00 грн., позивач посилається виключно на договір купівлі-продажу деревного вугілля 2017 року, зазначаючи, що в рахунок договірних відносин за договором 2017 року позивач сплатив відповідачу за 2016-2017 роки 2702285,00 грн., а відповідач поставив товару на загальну вартість 2083156,00 грн., внаслідок чого й виникла заборгованість у вказаному розмірі.

Як вже зазначалось, позивач у 2017 році перерахував відповідачу за звітом про дебетові і кредитові операції 1488483,00 грн., в свою чергу, відповідач передав позивачу деревне вугілля на загальну суму 1126223,75 грн., що підтверджується накладними: б/н від 01.02.2017р., б/н від 18.03.2017р., б/н від 27.03.2017р., б/н від 14.04.2017р., б/н від 21.04.2017р., б/н від 04.05.2017р., б/н від 22.05.2017р., б/н від 23.05.2017р., б/н від 01.06.2017р., б/н від 12.06.2017р., б/н від 23.06.2017р.,б/н від 27.06.2017р., б/н від 30.06.2017р., б/ н від 03.07.2017р..

З врахуванням того, що за договором від 03.01.2017р. ТОВ "Вітадор" сплатив ФОП Баришеву Ю.Ю. 1488483,00 грн., а ФОП Баришев Ю.Ю. здійснив поставку на суму 1126223,75 грн., сума позову щодо стягнення з відповідача 256869,75 грн. заборгованості знаходиться поза межами дії договору купівлі-продажу деревного вугілля від 03.01.2017р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України.

За ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Попри те, що позивач в обґрунтування позову посилався на ст. 530 ЦК України, зазначаючи про те, що боржник повинен виконати обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, будь-яких вимог позивач відповідачу не направляв, доказів такого направлення для долучення до матеріалів справи не надав.

Як вже зазначалось, позивач в позові зазначив, що кошти в розмірі 619129,00 грн. являються заборгованістю за договором 2017 року.

Суд виходить з того, що загальний порядок укладення договорів врегульований положеннями, зокрема, статей 205, 207, 638-642 Цивільного кодексу України та статті 181 Господарського кодексу України. З аналізу перелічених норм суд вбачає, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій.

Аналогічна правова позиція щодо вчинення конклюдентних дій наведена в постановах Верховного Суду від 27.06.2018р. по справі №910/21462/17, від 17.12.2018р. по справі №912/1883/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на наявність у 2016 році проплат ТОВ "Вітадор" на рахунок ФОП Баришева Ю.Ю. та здійснення неодноразових поставок ФОП Баришеву Ю.Ю. ТОВ "Вітадор", суд приходить до висновку про укладення у 2016 році між ТОВ "Вітадор" та ФОП Баришевим Ю.Ю. договору поставки у спрощений спосіб шляхом прийняття товару та розрахунку за поставлений товар.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що до вказаних правовідносин можуть бути застосовані загальні положення щодо строків виконання зобов'язання - якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

При цьому, з врахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, будь-яких вимог щодо поставки попередньо обумовленого товару ТОВ "Вітадор" ФОП Баришеву Ю.Ю. не направляв.

Судом враховуються положення ч. 3 ст. 631 ЦК України, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Судом береться до уваги, що у договорі від 03.01.2017р. ТОВ "Вітадор" та ФОП Баришев Ю.Ю. не встановили наявність будь-яких попередніх домовленостей, в тому числі - щодо попередніх поставок товару, наявності зобов'язань по поставці деревного вугілля за попередні періоди, зарахування сплачених у 2016 році ТОВ "Вітадор" коштів в рахунок поставок за договором 2017 року, або ж наявності заборгованості ФОП Баришева Ю.Ю. перед ТОВ "Вітадор".

Більше того, п. 9.3 договору сторони передбачали, що після вступу даного договору в силу всі попередні переговори, попередні документи і переписка з предмету даного договору будуть вважатися дійсними тільки за погодженням сторін. При цьому, будь-які попередні переговори та документи сторонами не погоджувались, матеріали справи такого погодження не містять.

Таким чином, існування будь-яких попередніх домовленостей, в тому числі - укладення договору поставки у спрощений спосіб, не мають відношення до договору купівлі-продажу 2017 року, щодо якого виникнув спір.

Згідно з ч. 1 ст. 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

В свою чергу за ч. 3 ст. 612 ЦК України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 220 ГК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

ТОВ "Вітадор" не направляв ФОП Баришеву Ю.Ю. і відмову від прийняття виконання, вимогу про відшкодування збитків, як це передбачено ч. 3 ст. 612 ЦК України та ч. 2 ст. 220 ГК України.

Судом береться до уваги, що грошовим є зобов'язання, що передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

До направлення вимоги про повернення коштів зобов'язання поставити товар (передати річ, тощо) не набуває характеру грошового зобов'язання.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці [пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьев проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)].

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Доран проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

В свою чергу, статтею 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1. ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 619129,00 грн. заборгованості, оскільки такі кошти, у випадку перерахування за певним договором поставки, який сторонами був узгоджений у 2016 році, вправі вимагати від ФОП Галузінського С.В. виконання договору в натурі, або ж відмовитися від виконання такого договору в натурі та вимагати повернення коштів в якості збитків за ст. 612 ЦК України.

Вищенаведені дії позивач не здійснив, зазначивши заявлену суму як заборгованість, не встановив правову природу заявлених коштів з посиланням на норми права.

З врахуванням вищевказаних статей, в тому числі ст. ст. 74, 162 ГПК України, в межах заявлених позовних вимог та їх правового обґрунтування, з огляду на підставу позову, позивач не довів обґрунтованість заявлених до стягнення коштів в розмірі 619129,00 грн. на підставі невиконання відповідачем договору купівлі-продажу від 03.01.2017р., а тому у позові належить відмовити.

Витрати по оплаті судового збору за ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 233, 238, 240, 241,256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові товариства з обмеженою відповідальністю "Вітадор" Чернівецька область, Новоселицький район м.Новоселиця до Фізичної особи-підприємця Баришева Юрія Юрійовича, с.Требухівці Летичівський район про стягнення 619129,00 грн. заборгованості заборгованості відмовити.

Згідно з ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст.257 та пп.17.5 п.17 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст складено 11.03.2019р.

Суддя І.В. Грамчук

Віддрук. 3 прим.: 1- до справи; 2 - позивачу (60300, м. Новоселиця Новоселицького району Чернівецької області, вул. Центральна, 92). 3 - відповідачу (31532, Летичівський район, с.Требухівці, провул. Криничний,4) рекомендованим листом з повідомленням про вручення