РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2019Справа № 910/15197/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик»

до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» в особі Уповноваженої

особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ

«Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

ОСОБА_2

про визнання зобов'язання таким, що виконані належним чином та припинені

належним чином

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участю представників сторін

від позивача Зарубицька В.О., довіреність № б/н від 13.08.2018

від відповідача Абросімов С.С., довіреність № 59 від 29.11.2018

від третьої особи ОСОБА_3, ордер серії КС № 071055 від 11.12.2018

Суть спору :

13.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича про:

1. визнання зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 080 від 09.07.2015 з усіма змінами і доповненнями (як таким, що є удаваною угодою і приховує під собою відносини доручення, в яких ТОВ «Луцьк Логістик» виступає особою, на користь якої ПАТ «Діамантбанк» як повіреним за дорученням фізичної особи ОСОБА_2 були вчинені дії за рахунок ОСОБА_2) - такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням;

2. визнання зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 081 від 09.07.2015 з усіма змінами і доповненнями (як таким, що є удаваною угодою і приховує під собою відносини доручення, в яких ТОВ «Луцьк Логістик» виступає особою, на користь якої ПАТ «Діамантбанк» як повіреним за дорученням фізичної особи ОСОБА_2 були вчинені дії за рахунок ОСОБА_2) - такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням;

3. визнання зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 111 від 30.09.2015 з усіма змінами і доповненнями (як таким, що є удаваною угодою і приховує під собою відносини доручення, в яких ТОВ «Луцьк Логістик» виступає особою, на користь якої ПАТ «Діамантбанк» як повіреним за дорученням фізичної особи ОСОБА_2 були вчинені дії за рахунок ОСОБА_2) - такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням;

4. визнання зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 112 від 01.10.2015 з усіма змінами і доповненнями (як таким, що є удаваною угодою і приховує під собою відносини доручення, в яких ТОВ «Луцьк Логістик» виступає особою, на користь якої ПАТ «Діамантбанк» як повіреним за дорученням фізичної особи ОСОБА_2 були вчинені дії за рахунок ОСОБА_2) - такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ОСОБА_2 та відповідачем були укладені угоди, кожна з яких була оформлена як договір строкового банківського вкладу, на загальну суму 5.200.000,00 грн. Між позивачем і відповідачем були укладені угоди, кожна з яких була оформлена як договір кредитної лінії, на загальну суму 5.000.000,00 грн. Фактично, укладені угоди є удаваними і приховують відносини доручення, які існували між третьою особою та відповідачем, а також відносини позики, які існували між третьою особою та позивачем. Третя особа є одним з бенефіціарних власників позивача відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Відповідач у відносинах позики між третьою особою і відповідачем виконав роль фінансового посередника, який за винагороду, що обчислювалась в сумі позитивної різниці між процентними ставками за кожним відповідним кредитним і депозитним договором, прийняв грошові кошти від позикодавця (третьої особи) та передав їх позичальнику (позивачу).

На думку позивача, сторони вдалися до оформлення саме таких правочинів внаслідок різних систем управлінського обліку у третьої особи та позивача, а також тому, що послуга фінансового посередництва є фінансовою послугою і може надаватись лише відповідачем як фінансовою установою, що має ліцензію Національного банку України. За твердженням позивача відповідач не мав наміру кредитувати позивача за рахунок власних грошових коштів, а третя особа не мала самостійної мети розміщення грошових коштів на вкладних (депозитних) рахунках відповідача та отримання від цього доходу. Позивач, відповідач і третя особа уклали між собою удавані угоди, що не відповідали фактичному волевиявленню сторін.

Позивач просить застосувати до спірних правовідносин положення ст. 235 Цивільного кодексу України, положення глави 68 ЦК України та визнати зобов'язання позивача такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2018 відкрито провадження у справі № 910/15197/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 11.12.2018; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2.

05.12.2018 до суду від відповідача надійшов відзив (поданий до поштового відділення зв'язку 03.12.2018), в якому відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що позивач не надав жодного доказу, що всі договори кредитної лінії, договори про розміщення депозитного вкладу та договори застави є удаваними правочинами. Зазначає, що позивач не надав доказів існування у сторін спірних правочинів іншого волевиявлення, ніж те, що було зафіксоване в укладених ними угодах. На думку відповідача, виявлення волі позивача було спрямоване саме на кредитні правовідносини, оскільки позивач звертався із відповідними заявами про видачу кредитного траншу, які були задоволені відповідачем шляхом видачі кредиту у запитуваній сумі на умовах повернення, визначених укладеними між позивачем і відповідачем договорами кредитної лінії. Відповідач також зазначив, що не виявляв волі на виконання доручень третьої особи на оплатній основі, і правовідносини, які виникли між сторонами, не можна ідентифікувати як відносини доручення. Відповідач виплачував третій особі проценти за договорами банківського вкладу, які були прийняті третьою особою та не повертались відповідачу як неналежно отримані кошти. Відповідач вважає, що суди при встановленні правочинів удаваними, мають вирішувати спір із застосуванням норм, які регулюють прихований сторонами правочин, в окремих випадках можуть ухвалити рішення про визнання його недійсним або нікчемним, проте в жодному разі не повинні визнавати відносини припиненими, як це просить позивач. Додатково відповідач у відзиві зазначає, що він не реалізував своє право заставодержателя щодо звернення стягнення на предмет застави у зв'язку з накладенням арешту на грошові кошти, що знаходились на вкладних рахунках третьої особи, відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2016. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

06.12.2018 відповідачем до суду подано клопотання про закриття провадження у справі № 910/15197/18, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки на думку відповідача, вимоги про визнання відсутнім права в одного відповідача (кредитора) вимагати від другого відповідача (боржника) сплати боргу, за кредитними договорами, які погашено позивачем (поручителем), та про визнання права поручителя вимагати від боржника сплати ним грошових коштів за кредитними договорами, сплачених поручителем, не можуть бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки такі вимоги не призводять до поновлення порушених прав, не можуть самостійно розглядатись в окремій справі, а відповідні доводи підлягають розгляду лише під час вирішення спору між сторонами про право. Відповідач, обґрунтовуючи своє клопотання, послався на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 910/14144/17.

В підготовчому засіданні 11.12.2018 позивачем подано заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі, в яких зазначає, що обраний позивачем спосіб судового захисту не лише повністю відповідає положенням чинного законодавства, а й виступає єдиним способом судового захисту, доступним позивачу за наведених обставин. Позивач наголосив на тому, що спірні відносини, які були предметом судового розгляду Великою Палатою Верховного суду по справі № 910/14144/17, не мають нічого спільного із заявленими позовними вимогами, і будь-які правові підстави для закриття провадження у справі відсутні.

В підготовчому засіданні 11.12.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі з огляду на наступне

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Тобто провадження у справі підлягає закриттю, якщо при її розгляді буде встановлена непідвідомчість справи господарському суду. При цьому відповідачем не доведено, що спір у даній справі непідвідомчий господарському суду.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі № 910/14144/17, як на підставу закриття провадження у даній справі, не приймається судом до уваги, оскільки предмет спору у справі № 910/14144/17 є відмінним від предмету спору у даній справі.

В підготовчому засіданні 11.12.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 18.12.2018.

Позивачем 12.12.2018 до суду подано письмові пояснення на відзив відповідача в яких зазначає, що вчиняючи удаваний правочин «про людське око», сторони при цьому мають намір створити враження у інших осіб про те, що вони вчинили саме той правочин, який ними був оформлений на папері. З цією метою сторони удаваного правочину зазвичай не лише укладають угоду, але оформлюють усі інші документи на виконання такої угоди. Так, у даному випадку, укладаючи кредитні та депозитні угоди, сторони оформили велику кількість паперів, що створювало враження, ніби між позивачем і відповідачем існують саме кредитні відносини. Сторони це робили свідомо, маючи на меті приховати реальні правовідносини, які існували між ними, і зміст вчинення удаваного правочину полягає як раз в тому, що сторони дотримуються усіх вимог, які ставляться до фактично оформленої угоди, хоча насправді між сторонами мають місце зовсім інші правовідносини. Позивач, не заперечуючи сам по собі факт одержання третьою особою процентів, нарахованих відповідачем за розміщення грошових коштів на вкладних рахунках, пояснює це схемою їхніх реальних правовідносин фінансового посередництва, за якої фактичний розмір комісійної винагороди відповідача розраховувався як позитивна різниця між сплаченими позивачем коштами в якості процентів за користування кредитними грошима та сумою процентів, нарахованих і виплачених третій особі за строковими банківськими вкладами, тим більше, що обрана сторонами схема приховання своїх фактичних правовідносин передбачала вчинення сторонами саме таких дій. Позивач вважає, що третя особа, розмістивши на своїх вкладних рахунках грошові кошти в сумі, що перевищувала розмір виданих кредитів, враховуючи суму сплачених позивачем відсотків, мала право претендувати на суму, що перевищувала розмір обумовленої сторонами комісії за послуги фінансового посередництва. На думку позивача, в умовах ліквідації банку відповідача, єдиним способом отримати ці кошти третій особі було заявитись з кредиторськими вимогами до Фонду гарантування вкладів, оскільки така процедура передбачена законодавством і відповідає змісту заявлених правовідносин сторін. Позивач також стверджує, що операції з безспірного списання коштів з вкладних рахунків третьої особи мали бути проведені лише на папері, завершити оформлення правовідносини сторін, і накладення арешту на грошові кошти на рахунках третьої особи не мало для відповідача жодних негативних наслідків.

В підготовчому засіданні 18.12.2018 відповідачем подано заперечення на пояснення позивача. Відповідач вважає за доцільне відзначити, що всі перелічені позивачем обставини, не є ознаками удаваного правочину. Вказані позивачем обставини є загальними умовами кредитування відповідачем суб'єктів господарювання. Позивачем не надано жодного документального підтвердження фактів укладення саме представницьких договорів (договору доручення, чи договору фінансового представництва, як зазначає позивач). Звертає увагу на те, що він не брав на себе ніяких зобов'язань з виконання доручень від позивача та третьої особи на вчинення юридичних дій, якого вимагають норми законодавства, що регулюють представництво, а саме ст. 1000 Цивільного кодексу України. Відповідач відзначає, що третя особа не могла делегувати відповідачу представницькі функції на укладення договорів кредитної лінії та договорів забезпечення в силу вимог ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України, де зазначається, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Враховуючи, що відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України кредитодавцем може бути лише банк, або фінансова установа, тому третя особа не могла бути довірителем в розумінні ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України, оскільки вона не мала законодавчого обсягу прав на укладення кредитних договорів, а відповідно, і їх делегування відповідачу (як повіреному). Договори кредитної лінії не були укладені в один день як це зазначає позивач. Твердження позивача щодо отримання відповідачем комісійної винагороди від представницьких функцій не відповідає дійсності та заперечується відповідачем. Останній, навпаки, отримав заборгованість за кредитними договорами, хоча в свою чергу до визнання неплатоспроможним виконував свої зобов'язання за договорами банківського вкладу та виплачував третій особі проценти, що не заперечується позивачем, та документально підтверджено відповідачем. Відповідач вважає, що позивач дійшов помилкового висновку про припинення зобов'язань за вказаними в позовній заяві договорами кредитної лінії у зв'язку з тим, що такі договори кредитної лінії є удаваними правочинами, які приховують відносини договору доручення, а тому вважаються припиненими відповідно до вимог ст. 235 Цивільного кодексу України.

В підготовчому засіданні 18.12.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.01.2019.

Відповідачем 14.01.2019 до суду подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноважного представник в судове засідання.

В судовому засіданні 15.01.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.01.2019.

В судовому засіданні 24.01.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 31.01.2019.

В судовому засіданні 31.01.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 12.02.2019.

В судовому засіданні 12.02.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.07.2015 між ОСОБА_2 (вкладник, третя особа) та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (Банк, відповідач) укладено договір строкового банківського вкладу № 15-07-09-000687, відповідно до якого на вкладному рахунку третьої особи в Банку були розміщені грошові кошти в сумі 1.300.000,00 грн на строк до 25.01.2016.

Також 09.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» (позичальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (кредитодавець, відповідач) укладено договір кредитної лінії № 080 на суму 1.250.000,00 грн під 28,5 % річних зі строком повернення до 25.01.2016. Виконання зобов'язань боржника за вказаним договором було забезпечене майновою порукою у вигляді застави майнових прав відповідно до договору застави майнових прав № 080/1 від 09.07.2015 за договором строкового банківського вкладу № 15-07-09-000687 від 09.07.2015.

09.07.2015 між третьою особою і відповідачем на таких самих умовах був укладений ще один договір строкового банківського вкладу № 15-07-09-000688, який теж передбачав розміщення грошових коштів третьої особи на вкладному рахунку в Банку в сумі 1.300.000,00 грн на строк до 25.01.2016.

В той же день, 09.07.2015, між позивачем і відповідачем укладено ще один договір кредитної лінії № 081 на аналогічних умовах на суму 1.250.000,00 грн під 28,5% річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань позивача за договором кредитної лінії № 081 третя особа надала в заставу майнові права за договором строкового банківського вкладу 15-07-09-000688.

30.09.2015 третя особа розмістила ще один вклад на вкладному рахунку у Банку на таких самих умовах в сумі 1.300.000,00 грн., уклавши з відповідачем договір строкового банківського вкладу № 15-09-30-000928 на строк до 03.11.2016.

В той же день між позивачем і відповідачем укладено договір кредитної лінії № 111 на суму 1.250.000,00 грн. під 25,5% річних строком повернення до 03.11.2016. Виконання зобов'язань позивача було забезпечене заставою майнових прав за договором строкового банківського вкладу № 15-09-30-000928 відповідно до договору застави майнових прав № 111/1 від 30.09.2015.

01.10.2015 третя особа розмістила на таких самих умовах в Банку ще один банківський вклад в сумі 1.300.000,00 грн на строк до 04.11.2016, уклавши з ним договір строкового банківського вкладу № 15-10-01-000930.

Того ж дня, 01.10.2015 між позивачем і відповідачем укладено договір кредитної лінії № 112 на суму 1.250.000,00 грн під 25,5 % річних строком повернення до 04.11.2016. Виконання зобов'язань позивача було забезпечене заставою майнових прав за договором строкового банківського вкладу № 15-09-30-000930 відповідно до договору застави майнових прав № 112/1 від 01.10.2015.

26.01.2016 між позивачем і відповідачем укладено новий договір банківського вкладу № 16-01-26-000132, відповідно до якого третя особа розмістила на вкладному рахунку в Банку грошові кошти в загальному розмірі 1.300.000,00 грн на строк до 12.08.2016.

В той же день між позивачем і відповідачем була укладена додаткова угода до договору кредитної лінії № 081, яка передбачала продовження строку повернення кредитних коштів до 12.08.2016. В якості нового забезпечення виконання позивачем кредитних зобов'язань третя особа надала відповідачу в заставу майнові права за договором строкового банківського вкладу № 16-01-26-000132 відповідно до додаткової угоди до договору застави майнових прав № 081/1.

26.01.2016 між третьою особою і відповідачем був укладений договір строкового банківського вкладу № 16-01-26-000131, який передбачав розміщення грошових коштів в сумі 1.300.000,00 грн. на вкладному рахунку третьої особи в Банку на строк до 12.08.2016.

Також 26.01.2016 між позивачем і відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредитної лінії № 080 від 09.07.2015, згідно якої відсоткову ставку за кредитом було знижено до 25,5%, а термін відновлювальної кредитної лінії продовжений до 12.08.2016. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань сторони уклали додаткову угоду № 1 від 26.01.2016 до договору застави майнових прав № 080/1 від 09.07.2015, в якій передбачили заставу майнових прав за договором строкового банківського вкладу № 16-01-26-000131 від 26.01.2016, укладеного між відповідачем та третьою особою.

Всі укладені між третьою особою (як заставодавцем) і відповідачем (як заставодержателем) договори застави майнових прав містять положення (п. 3.1.1 договору) про те, що у випадку, коли позичальник (позивач) не виконав зобов'язання повністю або частково у передбачені кредитним договором строки та (або) заставодавець порушив будь-які обов'язки чи запевнення (гарантії) за цим договором заставодержатель має право задовольнити свої вимоги за зобов'язанням, що випливає з кредитного договору, в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення із вартості предмету застави, шляхом переводу на себе права вимоги, що належить заставодавцю за договором банківського вкладу.

Відповідно до іншого положення договорів застави майнових прав (п. 4.4) заставодавець (майновий поручитель) надав свою згоду на перехід майнових прав на його банківський вклад до заставодержателя (відповідача), зокрема, у випадку, визначеному у п. 3.1.1 договору.

Спір у даній справі виник у зв'язку з невизнанням, на переконання позивача, відповідачем факту виконання позивачем своїх зобов'язань належним чином та в повному обсязі, а також факту припинення цих зобов'язань належним виконанням.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, вико нати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та правочини.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1058 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно зі п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 ст. 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов'язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Питання щодо недійсності правочину через його удаваність може виникнути у особи, права та законні інтереси якої порушено укладеним правочином. Інтереси сторони договору, яка свідомо та з власної волі уклала договір, та яка тривалий час виконувала договір та приймала зустрічне виконання по договору а priori не можуть бути порушені удаваністю правочину, оскільки така сторона своїми свідомими та активними діями зробила договір реальним.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2011 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

При цьому, удаваність договорів, які є предметом оскарження у справі, не свідчить про автоматичну недійсність таких правочинів.

Відповідно до вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Аналіз поведінки сторін у спірних правовідносинах свідчить про відсутність самостійної економічної та правової мети при вчиненні кожного із зазначених вище правочинів.

Так, відповідач, «кредитуючи» позивача, надавав йому грошові кошти лише після отримання в той же день грошових коштів від третьої особи. Третя особа, яка в силу правовідносин розміщення строкових банківських вкладів між нею та відповідачем мала розраховувати на збільшення свого капіталу протягом певного періоду за рахунок процентів та на повернення цього капіталу разом з процентами, фактично заздалегідь відмовилась від повернення сум вкладів на користь відповідача в «погашення» заборгованості позивача. Третя особа розмістила на вкладних рахунках в банку відповідача грошові кошти саме в тому розмірі, що був необхідний для кредитування позивача з урахуванням процентів, і ці операції відбувались саме в ті дні, коли грошові кошти надавались позивачу нібито в якості кредиту.

Узгоджена поведінка сторін при вчиненні вищевказаних правочинів, вчинення однією особою декількох ідентичних правочинів, економічна та правова мета яких могла бути досягнута в інший, більш простий, спосіб самостійно кожною зі сторін, синхронність у вчиненні сторонами депозитних та кредитних правочинів, взаємна відповідність сум таких правочинів та строків, на які вони вчинялись, на думку суду, беззаперечно свідчить про наявність певного правового та економічного зв'язку між ними та певного узгодженого плану дій, який не охоплюється змістом укладених між сторонами угод. Звідси суд вбачає ознаки наявності у сторін при вчиненні спірних правочинів, іншого волевиявлення, відмінного від того, яке було зафіксоване в укладених сторонами угодах.

Натомість, у суду наявні підстави вбачати у поведінці сторін ознаки опосередкованого фінансування, тобто, передачі капіталу від власника (третя особа) до позичальника (позивача) за участю посередника - відповідача, який за свої фінансові послуги отримує обумовлену сторонами комісію. В той же час укладені між відповідачем і третьою особою договори застави майнових прав носять ознаки допоміжного інструменту для реалізації намірів сторін з відображення удаваних операцій в системі бухгалтерського обліку відповідача.

Дійсне волевиявлення сторін, яке вбачається з поведінки учасників усіх вищезазначених правовідносин, було спрямоване на досягнення таких результатів:

- на надання третьою особою позивачу / отримання позивачем від третьої особи позики за посередництвом відповідача як фінансової установи;

- отримання відповідачем винагороди за фінансове посередництво в розмірі позитивної різниці між сумою сплачених позивачем процентів та сумою процентів, сплачених банком третій особі.

В розрізі реальних правовідносин між позивачем і відповідачем (що приховувались удаваними угодами) єдині зобов'язання, які позивач мав перед відповідачем, це -

1) одержання переданих третьою особою через відповідача грошових коштів;

2) перерахування відповідачу грошових коштів в сумі, що дорівнювала сумі винагороди банку та сумі процентів, що банк мав виплатити третій особі.

І одне, і друге позивач виконав в повному обсязі.

Суд дійшов висновку про те, що між третьою особою і відповідачем мали місце саме відносини комісії, в яких відповідач фактично діяв у відносинах із позивачем від імені та за рахунок третьої особи.

Оцінка наданих суду доказів та всебічний правовий аналіз встановлених судом обставин дає суду підстави зробити висновок про удаваність договорів строкового банківського вкладу та договорів застави майнових прав, укладених між третьою особою та відповідачем, а також про удаваність договорів кредитної лінії, укладених між позивачем і відповідачем.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов'язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов'язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

В даному випадку, з урахуванням фактичного волевиявлення сторін, суд дійшов висновку про виконання позивачем своїх обумовлених зобов'язань перед відповідачем. Такі зобов'язання позивача перед відповідачем, з огляду на реальне волевиявлення сторін, вбачались у своєчасному перерахуванні грошових коштів (оформлених у вигляді відсотків) відповідачу, частина з яких залишилась у відповідача в якості винагороди за виконання доручення. Ознак наявності інших зобов'язань у позивача перед відповідачем за наявних обставин суд не вбачає.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, суд вважає що зобов'язання позивача перед відповідачем, які мали місце в силу вчинених між позивачем, відповідачем та третьою особою удаваних правочинів, вичерпуються перерахуванням грошових коштів, частина з яких перейшла у власність відповідача в якості винагороди за виконання доручення.

Суд, застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 235 Цивільного кодексу України вважає, що позивач належним чином та в повному обсязі виконав усі зобов'язання, які він мав перед відповідачем, і в силу положень ст. 599 Цивільного кодексу України суд вважає зобов'язання позивача перед відповідачем такими, що припинені належним виконанням.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не доведено належними засобами доказування, що поведінка сторін та їхнє фактичне волевиявлення в повній мірі відповідає вчиненим ними правочинам.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується відповідача, який мав довести наявність тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд вважає, що відповідно до викладених в позові вимог ефективним способом захисту порушених прав позивача є зазначення в резолютивній частині рішення про визнання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договорами про надання кредитної лінії такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням, без зазначення що кредитні договори є удаваними, оскільки про удаваність цих договорів встановлено судом та зазначено в мотивувальній частині рішення.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 080 від 09.07.2015 з усіма змінами і доповненнями такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням.

3. Визнати зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 081 від 09.07.2015 з усіма змінами і доповненнями такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням.

4. Визнати зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 111 від 30.09.2015 з усіма змінами і доповненнями такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням.

5. Визнати зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» за договором про надання кредитної лінії № 112 від 01.10.2015 з усіма змінами і доповненнями такими, що виконані належним чином та припинені належним виконанням.

6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (04070, м. Київ, вул. Контрактова площа, 10А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк Логістик» (43006, Волинська область, м. Луцьк, вул. Вахтангова, 14, ) 7.048 (сім тисяч сорок вісім) грн 00 коп витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 26.02.2019.

СуддяВ.В. Сівакова