СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа № 905/1223/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Казакової О.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю серія КВ №000352 від 02.11.2018; ордер серія КВ№759538 від 18.12.2018; договір про надання правової допомоги(витяг) б/н від 18.12.2018)

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м. Маріуполь, Донецька область (вх. №335 Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18 (суддя Чернова О.В.; повний текст рішення складено 05.10.2018)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» , м. Київ

до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» , м. Маріуполь Донецької області

про стягнення заборгованості у розмірі 33342733,82 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

20.07.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси», м. Київ звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м. Маріуполь Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 33342733,82 грн., з яких 28550845,37 грн. - сума основного боргу, 971475,74 грн. - 3% річних, 3820412,71 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем грошових зобовязань за Договором про надання послуг №14000677 від 01.08.2014, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 28550845,37 грн. та виникли підстави для нарахування інфляційних витрат та 3% річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі №905/1223/18 позовні вимоги ТОВ «Донвторресурси», м. Київ до ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» , м. Маріуполь Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 33342733,82 грн. - задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» на користь ТОВ «Донвторресурси» заборгованість у розмірі 33318184,79 грн., з яких 28550845,37 грн. - сума основного боргу, 971475,74 грн. - 3% річних, 3795863,68 грн. - інфляційні витрати, судовий збір у розмірі 499790,89 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Вперше апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» на рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18 надійшла до Східного апеляційного господарського суду 06.11.2018, проте ухвалою від 17.12.2018 була повернута судом, у звязку з неусуненням скаржником недоліків поданої скарги у встановлений строк (несплата судового збору в сумі 749659,16 грн.).

22.01.2019, відповідач друге звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на вказане рішення місцевого господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позову у розмірі 33318184, 79 грн. та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач, користуючись наданим йому правом, звернувся до суду із заявою про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18, посилаючись на приписи ч.3 ст. 256 ГПК України і зазначаючи про поважність причин його пропуску, оскільки судовий збір в розмірі 749659,16 грн. було сплачено скаржником ще 30.10.2018; до суду апеляційної інстанції скаржник направляв 12.11.2018 клопотання про долучення платіжного доручення № НОМЕР_1 від 30.10.2018 про сплату судового збору; причини неотримання цього клопотання скаржнику невідомі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема статті 86 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, оскільки судом не було враховано, що надані позивачем акти надання послуг №52, №53, №54 №55, №56 від 30.11.2016, №57, №58, №59, №60, №61 від 31.12.2016, №1, №2, №3, №4 від 31.01.2017, №6, №7, №8, №9, №10 від 21.02.2017 підписані з боку відповідача неуповноваженою особою, тому не є належними доказами і не можуть братися до уваги, оскільки не можуть підтвердити узгодження між позивачем та відповідачем обєму робіт та факт їх надання. Крім того, на думку скаржника, судом безпідставно не взято до уваги те, що право вимоги оплатити виконані роботи для позивача ще не настало, оскільки позивачем не надані докази пред'явлення відповідачу рахунків на оплату виконаних робіт. Поряд із цим відповідач стверджує, що судом необґрунтовано було відхилено клопотання ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» про відстрочення виконання рішення у справі, в якому відповідач наполягав на тяжкому матеріальному становищі його підприємства, що підтверджується звітом про фінансові результати, захопленням всього майна підприємства і порушеною з цієї підстави кримінальною справою.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2019 для розгляду справи № 905/1223/18 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м. Маріуполь, Донецька область про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18. Поновлено відповідачу пропущений строк на апеляційне оскарження означеного рішення та відкрито апеляційне провадження у справі № 905/1223/18. Позивачу надано строк до 13.02.2019 для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку, визначеному ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, з наданням доказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів скаржнику. Зупинено дію рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18 до закінчення розгляду справи апеляційним господарським судом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 справу № 905/1223/18 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м. Маріуполь, Донецька область на рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 призначено до апеляційного розгляду на 28.02.2019 о 14:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 118. Участь сторін у судовому засіданні визнано необов'язковою.

Станом на день прийняття ухвали про призначення справи до апеляційного розгляду відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

23.02.2019 уповноважений представник позивача адвокат ОСОБА_1 направив на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 25.02.2019 за вх. № 2117.

Разом із відзивом на апеляційну скаргу позивачем подано заяву про закриття апеляційного провадження (вх. № 2118 від 25.02.2019), у звязку із невідповідністю на думку позивача апеляційної скарги відповідача вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України.

28.02.2019 позивач звернувся до суду апеляційної інстанції із клопотанням про поновлення строків на подання відзиву на апеляційну скаргу (вх. № 2237).

В обґрунтування поданого суду клопотання позивач послався на те, що 20 лютого 2019 року позивачем направлено на адресу відповідача та суду відзив на апеляційну скаргу з додатками до нього з спростуваннями фактів, які викладені в апеляційній скарзі, із посиланням на відповідні норми чинного законодавства України. Позивач визнає, що вказаний відзив був поданий ним поза встановленими ухвалою суду строками (після 13.02.2019), оскільки на момент підготовки вказаного відзиву представнику позивача не була передана вказана ухвала суду для ознайомлення, а для підготовки відзиву знадобився додатковий час для його підготовки в рамках поставлених запитань в апеляційною скаргою та направлення на адресу сторін та суду. З огляду на вказане, у звязку із завчасним направленням на адресу відповідача та суду екземплярів відзиву, складності справи та обєму поставлених питань в рамках апеляційної скарги, позивач посилаючись на приписи статей 42, 46, 119, 263 Господарського процесуального кодексу України просить поновити ТОВ «Донвторресурси» строк на подання відзиву на апеляційну скаргу ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод».

Відповідно до частини першої статті 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно пункту 4 частини другої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відзив на апеляційну скаргу має містити у разі необхідності клопотання особи, що подає відзив на апеляційну скаргу.

В ухвалі Східного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 позивачу було надано строк до 13.02.2019 для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку, визначеному статтею 263 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження у даній справі від 30.01.2019 позивач отримав 07.02.2019 (том 2 аркуш справи 89).

Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Однак за частиною другою статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Розглянувши вказані доводи позивача, колегія суддів протокольною ухвалою задовольняє клопотання ТОВ «Донвторресурси» вх. № 2237 від 28.02.2019 про поновлення строків на подання відзиву на апеляційну скаргу та доданої до неї заяви, оскільки зазначені позивачем причини неподання відзиву у вказаний судом строк є поважними, тому розгляд справи здійснюватиметься також з урахуванням доводів позивача, що викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу вх. № 2117 від 25.02.2019 позивач посилається на те, що апеляційна скарга відповідача ґрунтується на припущеннях, без надання належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в ній фактів. Заперечуючи проти доводів скаржника відносно невиконання умов договору №14000667 від 01.08.2014 позивач вказує на те, що у відповідності до умов Договору з 01 листопада 2016 року по 20 лютого 2017 року послуги за Договором надавалися в «штатному» режимі, що підтверджується копіями накладних про повагонне та подобове відвантаження продукції на користь відповідача, що видавалися відповідачем (копії наявні в матеріалах справи).

Щодо заперечень відповідача про підписання актів приймання-передачі наданих послуг з боку ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» неуповноваженою особою позивач зазначив, що належною підставою для виникнення у замовника обов'язку оплатити виконану виконавцем роботу/надану послугу за договором відповідно до чинного законодавства є прийняття замовником виконаних робіт/наданих послуг, підтверджене відповідними доказами. Факт виконання позивачем прийнятих на себе зобовязань за договором про надання послуг №14000667 від 01.08.2014 підтверджують додані до позову акти надання послуг за листопад-грудень 2016 року та за січень-лютий 2017 року на загальну суму послуг 28550845,37 грн., підписані з обох сторін та скріплені печатками підприємств із зазначенням, що «Замовник претензій по обєму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має», а тому на думку позивача згадані акти надання послуг є належними та допустимими доказами в підтвердження факту виконання позивачем прийнятих на себе зобовязань за Договором. Позивач наголошує, що підписані між сторонами акти надання послуг мають всі встановленні законодавством реквізити, що висуваються до вказаного виду документів.

Позивач також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що з боку відповідача акти приймання-передачі наданих послуг підписані директором з виробництва ОСОБА_2, а додатки (протоколи розрахунку суми наданих послуг) до актів приймання-передачі наданих послуг підписані фінансовим контролером ОСОБА_3 та начальником УППМШ і МЛ ОСОБА_4, тому твердження відповідача про те, що особи, які підписали акти приймання-передачі наданих послуг не мали на це відповідних повноважень не доведені належними доказами, наприклад посадовими інструкціями або наказами про звільнення вказаних осіб з займаних посад. В свою чергу п. 5.1. Договору передбачене підписання ОСОБА_4 саме уповноваженими особами, а не генеральним директором підприємства ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод», тому позивач не може нести відповідальність за обставини, які не були йому відомі про ухвалення того чи іншого рішення керівними органами товариства.

Щодо предявлення рахунків на оплату позивач повідомляє суду, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, в звязку з чим наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплатити виконані роботи. При цьому, у Договорі вказані банківські реквізити позивача, а в актах здачі-приймання послуг вказані суми, які підлягають оплаті. Згідно умов Договору саме акт здачі-приймання наданих послуг є підставою для здійснення кінцевих розрахунків між сторонами. Позивач вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено факт виконання позивачем своїх зобовязань відповідно до умов договору, строк виконання зобовязання відповідача на момент звернення з позовом настав, тому відповідачем в односторонньому порядку було порушено взяті на себе зобовязання за договором в частині оплати за отримані послуги.

На рахунок доводів відповідача про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду позивач зазначив, що відповідачем не було надано належних доказів в підтвердження наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, тому у задоволенні означеної заяви судом було обґрунтовано відмовлено.

У доданій до відзиву на апеляційну скаргу заяві про закриття провадження у справі позивач посилається на невідповідність апеляційної скарги відповідача вимогам щодо форми та змісту, визначених статтею 258 Господарського процесуального кодексу України (апеляційна скарга підписана представником, що не має повноважень на її підписання; судовий збір сплачено особою, яка не є учасником даної справи; клопотання про поновлення пропущеного строку безпідставне, тощо)

Розглянувши у цій заяві доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність, з огляду на наступне.

Згідно частини четвертої статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Із матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга відповідача підписана адвокатом ОСОБА_5, як представником ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод», який діє на підставі довіреності № 5 від 07.12.2018. До апеляційної скарги додано свідоцтво про право ОСОБА_5 на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000284 від 16.02.2018., а також довіреність № 5 від 07.12.2018, з якої вбачається, що ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» уповноважило адвоката ОСОБА_5, зокрема на подачу апеляційних скарг.

Крім того, доданим до апеляційної скарги платіжним дорученням № НОМЕР_1 від 30.10.2018 підтверджується, що судовий збір у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про судовий збір» сплачено за місцем розгляду справи із зарахуванням його до спеціального фонду державного бюджету України, про що свідчить долучена до матеріалів справи виписка (том 2 аркуш справи 84). В означеному платіжному документі у графі призначення платежу зазначено: «судовий збір ПРАТ «ЄМЗ» за апеляційну скаргу у справі № 905/1223/18».

Таким чином, перед відкриттям провадження у справі колегією суддів було перевірено апеляційну скаргу відповідача та додані до неї документи на їх відповідність вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України та встановлено дотримання відповідачем вимог процесуального закону щодо форми та змісту апеляційної скарги, а також задоволено клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження, зважаючи на поважність причин його пропуску (подання апеляційної скарги вдруге після усунення недоліків первісно поданої апеляційної скарги), про що винесено відповідну ухвалу від 30.01.2019. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду апеляційної інстанції від позивача не надходило.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів апеляційної інстанції протокольною ухвалою відхилила клопотання позивача про закриття провадження у справі та дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» по суті.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 28.02.2019 не з'явився.

Про дату, час та місце судового засідання відповідач повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (том 1 аркуші справи 124-125).

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання 28.02.2019 судом обовязковою не визнавалась, у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами за відсутністю представника відповідача.

Уповноважений представник позивача у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні 28.02.2019, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18 без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги відповідача та аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 01.08.2014 між Приватним акціонерним товариством «Єнакієвський металургійний завод» (відповідач, Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» (позивач, Виконавець) укладено договір про надання послуг №14000677 (далі - Договір) (том 1 аркуші справи 11-21)

При підписанні вказаного договору сторони узгодили наступні умови.

Виконавець зобовязується в порядку та на умовах, передбачених цим Договором, за завданням Замовника, надати послуги на комплексі та ділянці переробки Виконавця з метою отримання продукції, поділ її за наступними фракціями: фракціоний конвертерний шлак агломераційного виробництва 0-15 мм; фракціоний конвертерний шлак доменного виробництва 15-80 мм; фракціоний скрап агломераційного виробництва 0-15 мм; фракціоний скрап доменного виробництва 15-80 мм; скрап та металевий брухт для конвертерного виробництва понад 80 мм, не перевищуючий габаритний розмір 800х500х500 мм, а Замовник зобовязується сплатити надані послуги (підпункти 1.1.1.-1.1.5. пункту 1.1 Договору).

Порядок надання послуг сторони визначили у пункті 2 Договору.

Згідно пункту 2.11. Договору порядок надання послуг повинен відповідати «Регламенту взаємодії між Замовником та Виконавцем» (Додаток №3), який є невідємною частиною цього Договору (далі Регламент).

Згідно пункту 2.12. Договору Обєм надання послуг погоджується щомісячно заявкою Замовника, погодженою Виконавцем не пізніше 27-го числа попереднього місяця.

У пункті 2.1. Регламенту сторони передбачили, що Замовник не пізніше 27 числа місяця, що передує запланованому видає виконавцю в письмовому вигляді місячний обєм та його щодобовий графік на надання послуг.

Обєм надання послуг, зазначених у пунктах 1.1.3 - 1.1.5. цього Договору складає сумарно 8600 тон на місяць, толеранс +5% (пункт 2.12.1. Договору в редакції додаткової угоди №14 від 01.08.2016).

Відповідно до підпунктів 3.1.1. та 3.1.2. пункту 3.1. Договору в редакції додаткової угоди №14 від 01.08.2016, послуги надаються Виконавцем в наступні строки: початок з моменту підписання договору сторонами; закінчення - 31.12.2017.

Згідно пункту 4.1. Договору в редакції додаткової угоди №14 від 01.08.2016 сумарна вартість послуг за цим Договором складає 6280305,56 грн. без ПДВ на місяць на обєми, зазначені в пунктах 2.12.1, 2.12.2 цього Договору.

Пунктом 5.1. Договору здача приймання послуг оформлюється актом здачі-приймання наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін.

Обєм відвантаженої продукції відображається в акті здачі-прийманні наданих послуг на підставі підписаних сторонами накладних (пункт 5.2. Договору).

Умовами пункту 6.3. Договору в редакції додаткової угоди №14 від 01.08.2016 визначено, що вартість послуг, наданих за цим договором, сплачується Замовником протягом 90 календарних днів з моменту підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг та отримання від Виконавця рахунку на оплату.

Цей Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2016 (пункт 9.1. Договору в редакції додаткової угоди №10 від 31.12.2015).

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду та є належною підставою для виникнення у позивача та відповідача зобов'язань, визначених його умовами.

Згідно статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Приписами статті 857 Цивільного кодексу України встановлено, що робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру.

Статтею 854 Цивільного кодексу Країни встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як стверджує позивач, він належним чином виконав своїй зобовязання за договором про надання послуг №14000677 від 01.08.2014, надавши відповідачу послуги на загальну суму 28550845,37 грн., що підтверджується актами надання послуг №52, №53, №54 №55, №56 від 30.11.2016, №57, №58, №59, №60, №61 від 31.12.2016, №1, №2, №3, №4 від 31.01.2017 та №6, №7, №8, №9, №10 від 21.02.2017, які підписані відповідачем без зауважень.

Факт здійснення переробки позивачем конверторного шлаку та відвантаження переробленої продукції відповідачу позивач підтверджує накладними про прийняття до перевезення УЗТ (том 1 аркуші справи 159-250; том 2 аркуші справи 1-4), на яких містяться підписи та печатка відповідача.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем сформовано та виставлено відповідачу рахунки на оплату №11 від 30.11.2016 на суму 6349584,97 грн., №12 від 31.12.2016 на суму 9618800,96 грн., №1 від 31.01.2017 на суму 7693792,98 грн. та №2 від 21.02.2017 на суму 4888665,46 грн. (том 1 аркуші справи 34, 46, 56, 65), які відповідачем не оплачені.

Листом №73/03-56 від 15.02.2017 відповідач, у звязку з проведенням АТО та з причин вимушеної зупинки виробництва, повідомив позивача про призупинення робіт з переробки конвертерного шлаку з 19 год. 00 хв. 20.02.2017.

11.05.2017 позивач звернувся до відповідача з претензією №1, в якій вимагав сплатити заборгованість у розмірі 28550845,37 грн. у строк до 21.05.2017, яка залишена відповідачем без задоволення, тому позивач був змушений звернутися до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Заперечуючи проти позову відповідач при розгляді справи у суді першої інстанції послався на те, що ним було призупинено виконання умов Договору, про що він повідомив позивача у жовтні 2016 року та не надавав позивачу письмові замовлення, які є підставою для надання останнім послуг за спірним договором. Вказане на думку відповідача свідчить про недоговірні відносини, тоді як позивач обґрунтовує свої вимоги посиланням на Договір №14000677 від 01.08.2014.

Позивач в спростування вказаних тверджень відповідача зазначив про те, що лише 20.02.2017 відповідач повідомив позивача про призупинення виконання вимог спірного договору, отже за період з 01.11.2016 по 20.02.2017 Договір був обовязковим для виконання його умов сторонами. Крім того, сторонами досягнуто домовленість щодо обєму переробленої продукції, що поставляється позивачем на користь відповідача, і це було закріплено у Додатковій угоді №14 від 01.08.2016 та Регламенті взаємодії.

Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України та статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги обставини даного спору, та зважаючи на те, що ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» не надало суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за Договором про надання послуг №14000677 від 01.08.2014 суд першої інстанції визнав позовні вимоги ТОВ «Донвторресурси» про стягнення з ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» 28550845,37 грн. заборгованості за Договором підряду належно обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване посиланням на встановлений факт надання позивачем послуг з переробки конвертного шлаку за Договором про надання послуг №14000677 від 01.08.2014, який підтверджений позивачем належними та допустимими доказами.

Натомість, за висновками суду першої інстанції, відповідач всупереч вимогам статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України не надав належних доказів виконання зобов'язань по сплаті вартості наданих позивачем послуг за Договором, внаслідок чого утворилась та має місце заборгованість відповідача в сумі 28550845,37 грн. Доказів заперечень з боку відповідача щодо обсягу та якості наданих позивачем послуг згідно наявних у справі двосторонніх актів матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції визначився, що відповідач не мав жодних підстав для ухилення від здійснення оплати наданих послуг протягом 90 календарних днів з моменту підписання актів здачі-приймання наданих послуг згідно з пунктом 6.3. Договору.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Невиконання грошових зобов'язань відповідачем кваліфіковано судом першої інстанції як їх порушення у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання відповідних грошових зобов'язань у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За таких обставин, суд першої інстанції погодився із тим, що позивач має право нараховувати на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в сумі 971475,74 грн. та інфляційні втрати в сумі 3820412,71 грн. за період прострочення відповідачем грошового зобовязання з березня по травень 2018 року.

Здійснюючи перевірку правильності наданого позивачем розрахунку 3% річних в сумі 971475,74 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що їх розмір є арифметично вірним, а тому задовольнив позовні вимоги в цій частині у повному обсязі.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 3820412,71 грн. суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткове задоволення на суму 3586406,36 грн.

Визначаючи до стягнення саме такий розмір інфляційних витрат суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок індексу інфляції за актами №1, №2, №3, №4 від 31.01.2017 та №6, №7, №8, №9, №10 від 21.02.2017 за період березень 2017 року - травень 2018 року, є невірним, оскільки індекс інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Таким чином, за висновками суду першої інстанції позивач повинен був нараховувати індекс інфляції за актами №1, №2, №3, №4 від 31.01.2017 та №6, №7, №8, №9, №10 від 21.02.2017 починаючи з березня 2017 року, враховуючи строк оплати зазначених актів протягом 90 календарних днів з моменту їх підписання.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 1 рік з дня прийняття рішення.

В обґрунтування клопотання про відстрочення виконання рішення по справі відповідач послався на наявність обставин, що ускладнюють повне та негайне виконання рішення суду, зокрема: знаходження підприємства в зоні проведення антитерористичної операції, захоплення виробничих потужностей, майна та первинної документації підприємства, перебування останнього у дуже скрутному становищі, відсутність коштів для погашення суми заборгованості перед позивачем.

На підтвердження вказаних обставин відповідачем до справи надано копії податкової декларації з податку на прибуток підприємства, звіт про фінансовий стан на 31.12.2017 та звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2017 рік.

За висновками суду першої інстанції, відповідачем не надано належних доказів в підтвердження наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Зокрема, за доданими відповідачем до справи документами відсутні відомості щодо стану рахунків підприємства станом на момент звернення до суду із заявою відстрочення виконання рішення суду, іншого майна, що унеможливлює обєктивно оцінити фінансовий стан підприємства.

Судом першої інстанції також прийнято до уваги ті обставини, що відповідачем не визначено способів, обставин, які нададуть змогу виконати судове рішення після закінчення періоду відстрочення.

Таким чином, суд першої інстанції визнав, що обставини, якими відповідач обґрунтовує заяву про відстрочку виконання судового рішення, не є винятковими, такими, що дійсно ускладнюють виконання судового рішення, а сам по собі скрутний матеріальний стан відповідача не свідчить про виключність обставин, з яким пов'язується відстрочення виконання рішення.

Окрім цього судом першої інстанції встановлено, що прострочення виконання зобовязання триває більше року, а тому, приймаючи до уваги матеріальні інтереси позивача, клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення по справі залишено без задоволення.

Відповідно до положень частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції, зокрема, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позову, зазначає, що акти здачі-приймання виконаних робіт підписані неуповноваженою особою, а саме ОСОБА_2, оскільки починаючи з 01.01.2017 уповноваженою особою на підписання подібних документів з боку ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» є виключно Генеральний директор. Повноваження на підписання такого роду документів у інших осіб відсутні. Крім того, згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань особою, яка має право представляти підприємство без довіреності є виключно Генеральний директор, яким на той час був ОСОБА_6 Строк дії довіреності № 73/5-15 від 01.01.2016, виданої ОСОБА_2, закінчився 31.12.2016.

За таких обставин відповідач вважає, що надані позивачем в якості підтвердження факту надання послуг акти, не є належними доказами, не можуть братися до уваги, оскільки не можуть підтвердити узгодження між позивачем та відповідачем обєму робіт та факт їх надання, що судом першої інстанції не враховано під час ухвалення судового рішення.

Однак такі аргументи відхиляється колегією суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин першої та другої статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Аналіз приписів частини першої статті 837 Цивільного кодексу України дає підстави дійти висновку про те, що договір підряду складається із двох взаємопов'язаних між собою зобов'язань:

1) правовідношення, в якому виконавець має виконати роботу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку;

2) правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити виконану роботу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

При цьому, належною підставою для виникнення у замовника обов'язку оплатити виконану виконавцем роботу за договором, відповідно до чинного законодавства, є прийняття замовником виконаних робіт, підтверджене відповідними доказами.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання пункту 4.1. Договору між позивачем та відповідачем складено та підписано додаток №4 «Шкала для визначення вартості послуг» та Додаткову угоду №14, яка вносить зміни до Додатку №4.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що факт виконання позивачем прийнятих на себе зобовязань за договором про надання послуг №14000667 від 01.08.2014 підтверджується актами надання послуг на загальну суму 28550845,37 грн., а саме:

-за листопад 2016 року - № 52 від 30.11.2016, № 53 від 30.11.2016, № 54 від 30.11.2016, № 55 від 30.11.2016, № 56 від 30.11.2016 на загальну суму 6349584,97 грн.;

-за грудень 2016 року - № 57 від 31.12.2016, № 58 від 31.12.2016, № 59 від 31.12.2016, № 60 від 31.12.2016, № 61 від 31.12.2016 на загальну суму 9618800,96 грн.;

-за січень 2017 року - № 1 від 31.01.2017, №2 від 31.01.2017, №3 від 31.01.2017, №4 від 31.01.2017 на загальну суму 7693793,98 грн.;

-за лютий 2017 року № 6 від 21.02.2017, №7 від 21.02.2017, №8 від 21.02.2017, №9 від 21.02.2017, №10 від 21.02.2017 на загальну суму 4888665,46 грн.

Ці акти підписані обома сторонами, скріплені печатками підприємств позивача та відповідача, а також містять посилання на Договір №14000667 від 01.08.2014. Крім того, в цих актах відповідач засвідчив, що «Замовник претензій по обєму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має», що у сукупності свідчить про виконання позивачем робіт та прийняття їх відповідачем без зауважень щодо обєму, якості та строків виконання.

Вказаним обставинам суд першої інстанції надав належну та вичерпну правову оцінку під час ухвалення рішення.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що за змістом пункту 5.1. Договору, акт здачі-приймання наданих послуг підписується саме уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін, тому позивач не може нести відповідальність за обставини призначення підписанта актів, які не були йому відомі про ухвалення того чи іншого рішення керівними органами товариства.

Колегія суддів враховує, що особи, які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Згідно зі статтею 2 Господарського кодексу України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.

Відповідно до статті 62 Господарського кодексу України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Зі змісту актів надання послуг на загальну суму 28550845,37 грн. вбачається, що з боку відповідача вони підписані директором з виробництва ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» ОСОБА_2 та скріплені відтиском печатки підприємства відповідача.

На всіх актах також міститься відтиск штампу та підпис начальника УППМШ і МЛ ОСОБА_4

У суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що печатка підприємства відповідача перебувала у ОСОБА_2 за відсутності у нього відповідних повноважень на її використання, а тому доводи відповідача з цього приводу відхиляються.

При цьому, позивач не може нести відповідальність за можливе обмеження повноважень ОСОБА_2 керівними органами ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод».

Поряд із цим, позивачем надано додатки до цих актів (протоколи розрахунку суми наданих послуг), які підписані з боку відповідача начальником УППМШ і МЛ ОСОБА_4, та затверджувалися або фінансовим контролером ОСОБА_3, або В.о. начальником ПРУ ОСОБА_7

Отже, відповідач не довів суду апеляційної інстанції того факту, що особи, які брали участь в підписані актів наданих послуг, не мали необхідного обсягу повноважень, що свідчить про фактичне виконання позивачем взятих на себе зобовязань за Договором та вчинення відповідачем дій по прийняттю цих робіт, як то обумовлено Договором.

Виходячи з наведеного є вірними висновки суду першої інстанції про те, що підписані сторонами акти надання послуг є належними та допустимими доказами, які достеменно підтверджують факт виконання позивачем прийнятих на себе зобовязань за Договором №14000667 від 01.08.2014.

Колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що згідно з абзацом 2 частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

ОСОБА_8 не є правочинами у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, оскільки їх підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов'язків сторін договору, а лише посвідчує факт виконання робіт, що є підставою для здійснення розрахунків між сторонами.

Таким чином, частина друга статті 207 Цивільного кодексу України, яка визначає умови укладення правочинів, та на застосуванні якої наполягає відповідач, не може бути застосована до умов та форми підписання ОСОБА_8, які за своєю правовою природою не є правочинами.

Колегія суддів також відхиляє посилання відповідача на відсутність доказів пред'явлення рахунків на оплату виконаних робіт, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, ненадання рахунку не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку оплатити виконані роботи.

В даному випадку рахунок на оплату вартості наданих послуг не фіксує господарських операцій, розпоряджень або дозволів на проведення господарської операції, а має лише інформаційний характер щодо платіжних реквізитів, на які відповідачу потрібно перераховувати кошти.

Натомість факт отримання послуг відповідачем підтверджується наданими позивачем до позовної заяви актами надання послуг.

Укладений між сторонами Договір №14000677 від 01.08.2014 у Розділі 12 містить платіжні реквізити ТОВ «Донвторресурси».

В актах надання послуг сторонами також зазначені суми, що підлягають оплаті відповідачем, тому колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не мав жодних підстав для ухилення від здійснення оплати наданих послуг протягом 90 календарних днів з моменту підписання актів здачі-приймання наданих послуг, як то прямо передбачено пунктом 6.3. Договору.

Проте відповідачем в односторонньому порядку було порушено взяті на себе зобовязання за Договором в частині оплати вартості за отриманні послуги від позивача, строк виконання яких вже настав.

Більше того, доводи апеляційної скарги в цій частині (ненаправлення позивачем рахунків на оплату; підписання актів наданих послуг неуповноваженими особами) повторюють доводи відповідача, що були надані ним у своїх запереченнях на позов у суді першої інстанції, були предметом судового дослідження та спростовані висновками суду першої інстанції, як такі, що не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права, що регулюють спірні правовідносини та не підтверджуються зібраними у справі доказами.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків місцевого господарського суду, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановленого судом.

Судом першої інстанції було обґрунтовано відхилено посилання відповідача на призупинення виконання умов договору з жовтня 2016 року, оскільки наявний в матеріалах справи лист №73/03-56 від 15.02.2017 свідчить про призупинення робіт з переробки конвертерного шлаку з 19 год. 00 хв. 20.02.2017, у звязку з проведенням АТО, а також «по причині вимушеної зупинки виробництва».

Таким чином, колегія суддів погоджуючись із доводами позивача та висновками суду першої інстанції, зазначає, що протягом строку дії Договору, в тому числі і на момент надання послуг з 01.11.2016 по 20.02.2017, Договір був обовязковим до виконання його умов сторонами, а відповідач володів інформацією про здійснення відвантаження на його користь продуктів переробки відповідно до умов Договору.

Крім того, судом першої інстанції спростовані аргументи відповідача про непідтвердженість факту здійснення відвантаження переробленої продукції, оскільки наявні в матеріалах справи накладні про вагонне та подобове відвантаження продукції підтверджують обєм відвантаженої продукції відповідачеві (том 1 аркуші справи 159-250; том 2 аркуші справи 1-4).

Посилання відповідача на те, що ним не здійснювалось замовлення на виконання робіт, спростовані судом наявними в матеріалах справи замовленнями (том 1 аркуші справи 136-139). «Потреба ПАТ «ЄМЗ» в продуктах переробітки конвертеного шлаку», узгоджена повноваженими особами позивача і відповідача.

Колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено усі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку, через що прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 971475,74 грн. та інфляційних втрат в сумі 3820412,71 грн. за період прострочення відповідачем грошового зобовязання з березня по травень 2018 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розрахунок 3% річних є обґрунтованим та арифметично вірним, а у розрахунку інфляційних втрат допущено помилку, тому дійшов висновку про часткове задоволення зазначених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 971475,74 грн. - 3% річних та 3795863,68 грн. інфляційних втрат.

Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції у даній справі в зазначеній частині, яке ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відносно тверджень скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відстрочку виконання судового рішення, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно приписів статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, виходячи із наведеного вище, в основу судового рішення про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання. Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану.

При цьому, господарський суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим. В звязку з цим, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Таким чином, обов'язковою умовою відстрочення виконання судового рішення є наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання такого рішення, які заявник повинен довести відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов'язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», у справі «Бурдов проти Росії», у справі «Ясюнієне проти Литви»).

Складне фінансове становище ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод», яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання відстрочки виконання судового рішення; при цьому, відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наведені відповідачем обставини, не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність відповідача, що не є обставинами, з якими закон пов'язує можливість відстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод», лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв'язку з цим. При цьому, фінансове становище ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» є результатом його власної підприємницької діяльності, в ході якої відповідач мав планувати свої видатки.

Разом з цим, відповідачем не було подано до справи доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності, зокрема довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках, а також довідки про відсутність майна у власності (тощо). При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання про надання відстрочки необхідно врахувати, що спір у цій справі виник саме з вини відповідача у зв'язку з несвоєчасною сплатою відповідних платежів, а прострочення виконання зобовязання триває протягом майже 2 років.

При наданні відстрочки виконання рішення строком на 1 рік, стягувач (в даному випадку - ТОВ «Донвторресурси») не матиме можливості користуватися своїми грошовими коштами без отримання будь-якої компенсації, оскільки невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог позивача з відстрочкою не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України за період такого відстрочення та останній понесе збитки від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в економіці країни.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції дотримався справедливого балансу інтересів сторін у спорі та обґрунтовано відмовив ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» у відстрочці виконання рішення суду, який не навів належні обставини, які б свідчили про наявність об'єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють своєчасне виконання судового рішення.

Відповідачем в порушення статей 74, 331 Господарського процесуального кодексу України, не наведено об'єктивних, непереборних, виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Підсумовуючи все вищезазначене, доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а тому в їх задоволенні судом апеляційної інстанції відмовляється.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку не підтверджують ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі із порушеннями, визначеними статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку частини четвертої статті 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, тому апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м. Маріуполь, Донецька область залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18 - без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод», м. Маріуполь, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 04.10.2018 у справі № 905/1223/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01.03.2019

Головуючий суддя С.В. Барбашова

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.М. Пелипенко