ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2019 р. Справа №914/2268/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства ,,Львівтеплоенерго від 29.12.18

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.12.2018 (суддя Стороженко О.Ф., м.Львів )

у справі № 914/2268/18

за заявою Львівського міського комунального підприємства ,,Львівтеплоенерго, м.Львів

до боржника Державного підприємства ,,Окрема будівельна дільниця Державної Прикордонної служби України, м.Львів

про видачу судового наказу на стягнення грошивих коштів у загальній сумі 16346,82 грн.

Розгляд справи здійснено без виклику сторін.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.12.2018 у справі № 914/2268/18 відмовлено Львівському міському комунальному підприємству ,,Львівтеплоенерго у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з Державного підприємства ,,Окрема будівельна дільниця Державної Прикордонної служби України інфляційних втрат у розмірі 401,57 грн., 3% річних у розмірі 244,07 грн. та пені у розмірі 959,99 грн.на підставі договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №4768/Ф від 01.11.10.

Ухвала суду мотивована тим, що при поданні заяви про видачу судового наказу, Львівським міським комунальним підприємством ,,Львівтеплоенерго допущено порушення окремих норм господарського процесуального кодексу України, а саме: не зазначено дійсного ідентифікаційного коду боржника, всупереч вимогам п.2 ч.2 ст.150 ГПК України, а також заявлено вимоги про стягнення, крім суми боргу, суми додаткових нарахувань (пені, процентів річних та інфляційних втрат), що суперечить вимогам ч.1 ст.148 ГПК України.

Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.12.2018, Львівське міське комунальне підприємство ,,Львівтеплоенерго подало до Західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищенаведену ухвалу суду у справі № 914/2268/18.

Підставами для скасування оскаржуваної ухвали Львівське міське комунальне підприємство ,,Львівтеплоенерго вважає наступні:

Суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу безпідставно не взяв до уваги п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України, відповідно до якої судовий наказ можна видати якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги положення ч.3 ст. 152 ГПК України згідно якої якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємоповязані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку, підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 ухвалено здійснити розгляд справи №914/2268/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Заяв щодо участі представників сторін в судовому засіданні не поступило.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані заявником докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали, з огляду на наступне:

Львівське міське комунальне підприємство ,,Львівтеплоенерго звернулось до Господарського суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства ,,Окрема будівельна дільниця Державної Прикордонної служби України- 16 346,82 грн., з яких 14 741,19 грн. основного боргу, 401,57 грн. інфляційних втрат, 244,07 грн. 3% річних та 959,99 грн. пені. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання Державним підприємством ,,Окрема будівельна дільниця Державно Прикордонної служби України своїх зобов'язань за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №4768/Ф від 01.11.10 в частині сплати за надану теплову енергію у гарячій воді за період з 01.11.2017 по 31.08.2018.

За приписами ч. 2 ст. 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Судовий наказ згідно ч. 1 ст. 147 ГПК України є особливою формою судового рішення, яке видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Грошовим, в силу приписів ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, є зобов'язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) щодо сплати грошей на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Зобов'язанням на підставі ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а відтак не є заборгованістю за договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ГПК України у разі, якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою пов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Оскільки стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є заходами відповідальності за порушення зобов'язань та правовим наслідком порушення зобов'язання у разі прострочення його виконання, враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження виключно неоспорюваної заборгованості, місцевий господарський суд дійшов підставного висновку, що вимоги про стягнення 3% річних , інфляційних втрат та пені не підлягають розгляду в порядку наказного провадження. Відповідно, колегія суддів зазначає про безпідставність доводів апелянта в цій частині.

Крім цього, на підставі ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами в позовному порядку.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження апелянта з приводу неправильного встановлення обставин та дослідження доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що за змістом статті 150 Господарського процесуального кодексу України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.

У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб громадян України), вказівку на статус фізичної особи підприємця (для фізичних осіб підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) імя (прізвище, імя та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд першої інстанції підставно зазначив про порушення заявником вимог п.2 ч.2 ст.150 ГПК України, який не зазначив дійсного ідентифікаційного коду боржника. Однак в цій частині, апелянт ухвалу суду від 17.12.18 не оскаржує.

Згідно ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, ухвала господарського суду Львівської області від 17.12.18 є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст. ст. 255, 269-270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства ,,Львівтеплоенерго залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.12.2018 у справі № 914/2268/18 - без змін.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства ,,Львівтеплоенерго (79040, м.Львів, вул.Д.Апостола,1, 0) в дохід Державного бюджету України 91,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Матеріали оскарження у справі №914/2268/18 повернути до Господарського суду Львівської області

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає з урахування приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий судя ОСОБА_2

судя ОСОБА_3

судя ОСОБА_1