ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2019 р. Справа№ 910/10821/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №37600/41/11/3-2018 від 06.12.2018 (вх. №09.1-04.1/3786/18 від 13.12.2018) Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018

у справі №910/10821/18 (суддя - Довгань К.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до Департаменту патрульної поліції

про стягнення 191 960,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились,

від відповідача: не з'явились,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції про стягнення 191 960, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було виконано свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування наземного транспорту № 14/17-Т/М від 11.02.2017 та сплачено суму страхового відшкодування у розмірі 191 960,00 грн, у зв'язку з чим до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за збитки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 позов задоволено. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» грошові кошти у розмірі 191 960,00 грн та судовий збір у розмірі 2 879,40 грн.

27.11.2018 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва було видано судовий наказ.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи ст.ст. 514, 993, 1172, 1194 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Департамент патрульної поліції, 07.12.2018 подав апеляційну скаргу № 37600/41/11/3-2018 від 06.12.2018 (вх. №09.1-04.1/3786/18 від 13.12.2018), в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/10821/18 скачувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, таким, що ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вважає, що місцевим господарським судом помилково застосовано ст. 1172 ЦК України, оскільки, на думку відповідача, поліцейський під час виконання ним повноважень є представником держави, а не працівником підприємства, а тому шкода, завдана у ДТП поліцейським, повинна відшкодовуватися державою, а не Департаментом патрульної поліції.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2018 справа № 910/10821/18 та апеляційна скарга №37600/41/11/3-2018 від 06.12.2018 (вх. №09.1-04.1/3786/18 від 13.12.2018) Департаменту патрульної поліції передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Дикунської С.Я., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК у зв'язку з відсутністю доказів сплати судового збору, надано відповідачу строк для усунення вказаних недоліків.

10.01.2019 Департамент патрульної поліції подав до суду клопотання про усунення недоліків, надав докази сплати судового збору у розмірі 4 319,10 грн (копія платіжного доручення №11469 від 26.12.2018).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою № 37600/41/11/3-2018 від 06.12.2018 (вх. №09.1-04.1/3786/18 від 13.12.2018) Департаменту патрульної поліції, дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 зупинено, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання заяв, клопотань, пояснень тощо. Справу № 910/10821/18 призначено до розгляду на 27.02.2019.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 27.02.2019 не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за кодом 475 позивачу 22.01.2019 (вх. №09.2-04/8625/19) та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за кодом 483 відповідачу 23.01.2019 (вх. №09.2-04/9116/19) (а.с. 154-155).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та відповідача, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

11.02.2017 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (страховик, позивач у справі) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №14/17-Т/М, згідно з умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання компенсувати ОСОБА_4 будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки Mercedes, державний номер НОМЕР_1.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

15.06.2017 в м. Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Mercedes, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, автомобіля марки Opel, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки Toyota, державний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.08.2018 (провадження №33/784/359/17) встановлено, що ОСОБА_6, виконуючи невідкладене службове завдання та керуючи службовим автомобілем Тойота, державний номер НОМЕР_3, порушив п.п. 3.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Мерседес, державний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Вказаною постановою ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Відповідно до умов договору страхування на підставі страхових актів №006.00606417-1 та №006.00606417-2 позивач відшкодував ОСОБА_4 витрати на ремонт автомобіля марки Mercedes в сумі 291 960,00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень № 894119 від 20.07.2017 та №894546 від 24.07.2018 (а.с. 31, 32).

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Toyota, державний номер НОМЕР_3, була застрахована відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Український страховий стандарт» згідно полісу №АК/6031837.

16.04.2018 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» на рахунок позивача здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №192 від 16.04.2018 (а.с. 43).

Позивачем заявлена до стягнення сума 191 960,00 грн, що становить різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, в порядку ст. 1194 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 993 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 1194 особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 1172 ЦК України до спірних правовідносин. Скаржник вважає, що поліцейський є посадовою особою, на яку покладено виконання публічно-владних функцій, з даною особою трудовий договір не підписується, а тому на Департамент патрульної поліції не може бути покладено відповідальність за завдання шкоди неправомірними діями поліцейського як на роботодавця останнього. На думку апелянта, обов'язок відшкодувати завдану позивачу шкоду виник у держави, а не у Департаменту патрульної поліції.

Судова колегія Північного апеляційного господарського суду відхиляє вказані доводи, з огляду на наступне.

Апеляційним судом Миколаївської області встановлено, що винна в ДТП особа є інспектором Управління патрульної поліції міста Миколаєва, який 15.06.2017 виконував службове завдання та керував службовим автомобілем Тойота, державний номер НОМЕР_3.

Відповідно до Положення про Управління патрульної поліції у місті Миколаєві від 13.12.2015 № 48/1 Управління є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції Департамент є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, є юридичною особою публічного права.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановивши, що сума страхового відшкодування, сплачена Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» позивачу є недостатньою для повного відшкодування завданої позивачу шкоди, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що у відповідача - Департаменту патрульної поліції, як у роботодавця винної у ДТП особи, виник обов'язок відшкодувати позивачу страхове відшкодування у розмірі 191 960,00 грн.

Помилковим є твердження відповідача про те, що саме на державу покладається обов'язок з відшкодування вказаної шкоди, адже відповідач помилково ототожнює в цьому випадку шкоду, яка відшкодовується державою замість відповідного державного органу (у випадку, зокрема, передбаченому ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію») і ту шкоду, яка покладається на самі державні органи, як юридичну особу. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у постанові від 15.06.2018 у справі №910/13769/17.

При цьому посилання апелянта на те, що Департамент патрульної поліції не є роботодавцем особи, яка є поліцейським, судовою колегією не приймається з огляду на їх безпідставність, оскільки сам по собі факт не укладення трудового договору не може свідчити про відсутність трудових (службових) відносин.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що саме у Департаменту патрульної поліції як у роботодавця винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, виник обов'язок сплатити на користь позивача грошові кошти у сумі 191 960, 00 грн.

Судова колегія відхиляє також посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001, оскільки правовідносини, що розглядалися у справі № 1-36/2001, не є предметом спору у даній справі. До того ж, Конституційним Судом України було проаналізовано зокрема, положення Закону України «Про міліцію», який на час виникнення спірних правовідносин втратив чинність.

На думку відповідача, позов у даній справі мав бути пред'явлений до держави Україна в особі Казначейства України, оскільки Казначейство України як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями та є окремим учасником цивільних відносин.

Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з підстав, передбачених статтею 1174 ЦК України, казначейство не здійснює безспірне списання коштів для відшкодування шкоди спричиненої громадянинові внаслідок адміністративного правопорушення, а тому в даному випадку слід керуватись саме статтею 1172 ЦК України, і розмір майнової шкоди слід стягувати саме з Департаменту патрульної поліції, з якою особа, що безпосередньо завдала шкоду, перебувала у трудових відносинах. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.10.2018 у справі № 127/1702/17.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд на підставі повного з'ясування усіх обставин, які мають значення для справи, дійшов правомірного висновку задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування норм матеріального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі № 910/10821/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі № 910/10821/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/10821/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі № 910/10821/18.

4. Справу №910/10821/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 07.03.2019