ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2019 р. Справа№ 920/616/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 05.03.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Ляха Олега Валерійовича

на рішення Господарського суду Сумської області від 29.10.2018 (повний текст рішення складено 29.10.2018)

у справі №920/616/18 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Меганом Україна"

до Фізичної особи-підприємця Ляха Олега Валерійовича

про стягнення 155 898,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Меганом Україна" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ляха Олега Валерійовича про стягнення 155 898,27 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки №МУ16/06/16-1 від 16.06.2016 щодо оплати отриманого товару у повному обсязі, в результаті чого позивач просив суд стягнути з відповідача 129 780,46 грн. - основного боргу, 20 626,20 грн. - пені, 1 824,04 грн. - 3% річних, 3 667,57 грн. - інфляційні збитки.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області вiд 29.10.2018 у справі №920/616/18 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ляха Олега Валерійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна» заборгованість за договором поставки № МУ16/06/16-1 від 16.06.2016 у сумі 154 839,68 грн., в тому числі: 129 780,46 грн. основного боргу, 20 512,42 грн. пені, 1 813,37 грн. 3% річних, 2 733,43 грн. інфляційних збитків; а також витрати по сплаті судового збору у даній справі в розмірі 2 322,59 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього обов'язку згідно з договором поставки №МУ16/06/16-1 від 16.06.2016 своє зобов'язання щодо оплати за поставлений товар не виконав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Лях Олег Валерійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 29.10.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт також вказує, що судом першої інстанції порушено приписи ст. 86, ч. 1 ст. 210 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку суду дослідити своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також мотивувати відхилення кожного доказу (групи доказів).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що апеляція не містить жодних конкретних посилань на норми законодавства, які були порушенні Господарським судом Сумської області, а лише містить цитування певних законодавчих норм. Вказане доказує, що при прийнятті рішення Господарським судом Сумської області не порушено норм матеріального та процесуального законодавства.

Явка учасників у судове засідання

У судове засідання представники позивача та відповідача не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 ГПК України.

Відповідно до частини першої ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч. 3 ст. 202 ГПК України).

Застосовуючи згідно статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача та відповідача, які повідомлялися про час та місце розгляду справи, однак не скористалися своїм правом участі у судовому засіданні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

16.06.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна» (далі - постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Ляхом Олегом Валерійовичем (далі - покупець) укладено договір поставки № МУ16/06/16-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує продукцію (товар) у кількості та асортименті відповідно до письмових замовлень покупця.

Згідно із п. 3.5 договору протягом строку дії цього договору покупець направляє постачальнику письмові заявки, в яких вказує розміри і кількість товару, який він просить поставити по цій заявці, також вказується термін поставки.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що заявка надсилається покупцем на адресу постачальника за допомогою поштового зв'язку або засобами факсимільного зв'язку на телефон/факс постачальника, електронної адреси та інше.

Товар постачається покупцю протягом 14 робочих днів, з моменту здійснення передплати, відповідно до п. 5.2., 5.4 цього договору, якщо інше не передбачено п.п. 3.5 договору (п. 3.1 договору).

Сторони у пункті 3.12 договору встановили, що факт передачі товару підтверджується актом прийому-передачі за підписом уповноважених представників обох сторін, в якому вказується стан, комплектність і готовність товару до передачі.

Перехід права власності на товар відбувається в момент підписання видаткової накладної, згідно якої товар відпускається покупцю (п. 3.13 договору).

Приписами пункту 3.11 договору встановлено, що постачальник здійснює поставку товару за власний рахунок на склад покупця.

Пунктами 5.2, 5.4 договору передбачено, що 100% оплата товару здійснюється покупцем протягом 3-х банківських днів з моменту підтвердження заявки відповідно до п.п. 3.6. договору. Умови оплати можуть змінюватися за згодою сторін, визначені у відповідних додатках до договору, що є його невід'ємною частиною.

24.01.2018 сторонами укладено та підписано специфікацію №1 до договору на поставку товару на загальну суму 129780,46 грн.

Відповідно до п. 2.1 специфікації №1 від 24.01.2018 оплата товару здійснюється протягом 14 робочих днів з моменту поставки товару в розмірі 100% від вартості товару по специфікації №1.

Пунктом 3 специфікації №1 від 24.01.2018 передбачено, що у разі порушення умов оплати згідно п.п. 5.2, 5.4 покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості товару за кожен день прострочення.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем зобов'язання, передбачені договором поставки №МУ16/06/16-1 від 16.06.2016, виконано в повному обсязі, проте відповідач не здійснив оплату поставленого товару.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двохстороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Меганом Україна» та Фізичною особою - підприємцем Ляхом Олегом Валерійовичем, за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.

Пунктом 1. ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст. 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Пунктом 2.1 специфікації №1 від 24.01.2018 оплата товару здійснюється протягом 14 робочих днів з моменту поставки товару в розмірі 100% від вартості товару по специфікації №1.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заявки відповідача № 249 від 24.01.2018 позивач передав, а ФОП Лях О.В. прийняв товар на загальну суму 129 780,46 грн., що підтверджується видатковою накладною № 81 від 24.01.2018.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Так, доказів оплати за поставлений товари у встановлений договором строк відповідач, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надав.

Таким чином, в порушення вимог договору та ст. 610 Цивільного кодексу України, свої зобов'язання по оплаті отриманого товару відповідач не виконав, в результаті чого виникла заборгованість, яка становить 129 780,46 гривень.

З огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 129 780,46 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач у позовній заяві також просив суд стягнути з відповідача 20 626,20 грн. пені. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось раніше, відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по сплаті коштів за поставлений товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Приписами статтей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 3 специфікації №1 від 24.01.2018 передбачено, що у разі порушення умов оплати згідно п.п. 5.2, 5.4 покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості товару за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з урахуванням п. 2.1 специфікації №1 від 24.01.2018 кінцевим терміном оплати товару є 13.02.2018, отже боржник вважається таким, що прострочив з 14.02.2018, а не з 13.02.2018 (як це вказав позивач).

Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені, наведений судом першої інстанції, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 20512,42 грн. є арифметично правильною.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 1 824,04 грн. - 3% річних, 3 667,57 грн. - інфляційні збитки.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначено.

Перевіривши розрахунки 3% річних та збитків від зміни індексу інфляції, наведених судом першої інстанції, колегія суддів погоджується, що стягнення 3% річних у сумі - 1 813,37 грн. та індексу інфляції у розмірі - 2 733,43 грн. є арифметично правильними, а тому суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 155 898,27 грн. підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Ляха Олега Валерійовича на рішення Господарського суду Сумської області від 29.10.2018 у справі №920/616/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Сумської області від 29.10.2018 у справі №920/616/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Ляха Олега Валерійовича на рішення Господарського суду Сумської області від 29.10.2018 у справі №920/616/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 29.10.2018 у справі №920/616/18 залишити без змін.

Матеріали справи №920/616/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 ГПК України та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 11.03.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б.Михальська