РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2019Справа № 910/12452/18

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління

активами «Актив Інвест»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтекінжинірінг»

про визнання договорів недійсними

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участю представників сторін

від позивача Пилюченко І.Г., довіреність № 2 від 03.12.2018

від відповідача-1 не з'явився

від відповідача-2 Нечитайленко Н.О., довіреність № б/н від 13.01.2019 (посвідчення

адвоката № 1989 від 19.02.2012)

СУТЬ СПОРУ:

18.09.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив Інвест» (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтекінжинірінг» (відповідач-2) про

- визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Богуслав» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив Інвест»;

- визнання недійсним договору відступлення права вимоги (договір цесії) № 1-0/2017-ВПВ від 08.09.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтекінжинірінг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив Інвест».

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 30.04.2008 між позивачем (Банк) та ТОВ «Торговий дім «Базальт-Прогрес» укладений кредитний договір № 15/01-КР-17/2008 про надання кредиту в сумі 330.000,00 євро, на забезпечення виконання зобов'язань за яким 30.04.2008 між банком та ТОВ «Сіндека» (заставодавець) укладено договір поруки № 15/01-ПР-5 та договір застави обладнання № 15/01-ЗС-42. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Позичальник свої вимог за кредитним договором не виконав і станом на 01.08.2018 сума заборгованості становить 327.101,48 євро, що за офіційним курсом валют еквівалентно 9.917.687,76 грн. На підставі рішення Правління Національного банку України № 708-рш від 06.11.2017 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 4928 від 06.11.2017 «Про запровадження тимчасової адміністрації а ПАТ «Банк Богуслав» та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку» відповідно до якого розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації. На виконання своїх обов'язків, передбачених ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час здійснення перевірки було виявлено спірні правочини, які у Банку відсутні. При цьому позивач вказує, що оригінали кредитного договору та договору застави перебувають у сховищі Банку. Зазначає, що договір про відступлення права вимоги від 01.08.2017 з боку Банку підписаний заступником голови Правління ОСОБА_6 з посиланням на наказ № 84/04-В від 22.06.2017 та статут. Однак, згідно наказу Банку № 84/04-В від 22.06.2017 на період відпустки голови Правління ОСОБА_7 з 27.06.2017 по 07.07.2017 покладено обов'язки на заступника ОСОБА_6 Згідно табелю виходу на роботу Банку з 01.08.2017 по 31.08.2017 голова Правління Банку ОСОБА_7 у день підписання договору знаходилась на роботі. Позивач вважає, що договір від 01.08.2017 підписано не уповноважено на це особою. Вказує, що у Банку відсутні будь-які протокольні рішення Наглядової ради Банку та/або кредитного комітету Банку, які мали бути прийняті цими органами для відступлення на користь відповідача-1 прав вимоги у розмірі 327.101,48 євро, що станом на 01.08.2017 становить 9.917.687,76 грн за кредитним договором та договором застави за ціною відступлення 150.000,0 грн. На підставі висновків Комісії Банку з перевірки правочинів видано наказ № 56 від 30.11.2017, яким затверджено результати перевірки від 29.11.2017; встановлено що правочин, а саме договір про відступлення права вимоги, укладений 01.08.2017 між позивачем та відповідачем-1 містить ознаки нікчемності, передбачені п.п. 1, 2, 3, 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; зобов'язано провести оцінку прав вимоги за договором про відступлення права вимоги від 01.08.2017; направити відповідачу-1 повідомлення про нікчемність правочину. Укладення 01.08.2017 спірного договору свідчить про наступне: Банк відмовився від власних майнових вимог до боржника у сумі 327.101,48 євро (в еквіваленті 9.917.687,76 грн) за кредитним договором, договором поруки та договором застави та від можливості задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок високоліквідного забезпечення; Банк прийняв на себе зобов'язання передати на користь відповідача-1 права вимоги за кредитним договором, внаслідок чого втратив право на отримання належного виконання позичальником та поручителем зобов'язань за кредитним договором, договором поруки та договором застави у період, коли в Банку існували проблеми із ліквідністю та існувала ймовірність настання ризиків, пов'язаних із невиконанням Банком зобов'язань перед кредиторами Банку; фактично Банк здійснив відчуження майнових прав за кредитним договором, договором поруки та договором застави за ціною 150.000,00 грн, яка є значно нижчою від звичайної (ціна відступлення прав вимоги за спірним договором про відступлення права вимоги від 01.08.2017 складає лише 5,4% від реальної ринкової вартості права вимоги за зобов'язаннями за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008, яка визначена суб'єктом оціночної діяльності станом на дату укладення спірного договору - 01.08.2017, що на 20% відрізняється від ринкової вартості майнових прав за кредитним договором; на підставі укладення договору відступлення Господарським судом міста Києва прийнято рішення у справі № 43/138 про заміну кредитора та Банку нанесені прямі збитки в сумі 5.095.629,37 грн.

До позовної заяви позивачем подано клопотання про витребування у відповідача-1 доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2018 відкрито провадження у справі № 910/12452/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 16.10.2018.

В підготовчому засіданні 16.10.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12452/18 від 16.10.2018 задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача-1 докази.

09.11.2018 відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. Відповідно до умов договору № 1-09/2017-ВПВ від 08.08.2017 відповідач-2 виконав оплату в розмірі 200.000,00 грн про що свідчить платіжне доручення № 1 від 08.09.2018. З матеріалів справи вбачається, що договір про відступлення права вимоги від 01.08.2018 укладений між позивачем та відповідачем-1 до введення тимчасової адміністрації на період з 06.11.2017 до 05.12.2017. Таким чином твердження позивача стосовно нікчемності правочинів є безпідставними та відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» даний вид правочину не може визнаний нікчемним уповноваженою особою Фонду. Доказів на підтвердження нікчемності спірних правочинів (спрямованості їх на порушення прав та свобод особи або держави, незаконне заволодіння майном) уповноваженою особою Фонду не надано. Позивачем не надано підтвердження відсутності внесення змін до наказу № 84/04-В від 22.06.2017 або присутності голови Правління Банку на робочому місці при укладенні відступлення від 01.08.2018. Всупереч правилам оцінки вартості прав вимоги за кредитним договором проведена без фактичної оцінки ринкової вартості заставного майна ТОВ «Сіндека» та особою, яка взагалі не має право проводити оцінку прав вимог за кредитними договорами. Твердження позивача, що оригінали кредитного договору № 15/П1-КР-17/2008 від 30.04.2008 та договору застави обладнання № 15U1-31-42 від 30.04.2008 не передавалися є безпідставними, оскільки відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1-09/2017-ВПВ від 08.08.2017 були передані відповідачу-2 та на даний час знаходяться у нього.

12.11.2018 відповідачем-1 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. Відповідно до умов договору № 1-09/2017-ВПВ від 08.08.2017 відповідач-2 виконав оплату в розмірі 200.000,00 грн про що свідчить платіжне доручення № 1 від 08.09.2018. З матеріалів справи вбачається, що договір про відступлення права вимоги від 01.08.2018 укладений між позивачем та відповідачем-1 до введення тимчасової адміністрації на період з 06.11.2017 до 05.12.2017. Таким чином твердження позивача стосовно нікчемності правочинів є безпідставними та відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» даний вид правочину не може визнаний нікчемним уповноваженою особою Фонду. Доказів на підтвердження нікчемності спірних правочинів (спрямованості їх на порушення прав та свобод особи або держави, незаконне заволодіння майном) уповноваженою особою Фонду не надано. Позивачем не надано підтвердження відсутності внесення змін до наказу № 84/04-В від 22.06.2017 або присутності голови Правління Банку на робочому місці при укладенні відступлення від 01.08.2018. Всупереч правилам оцінки вартості прав вимоги за кредитним договором проведена без фактичної оцінки ринкової вартості заставного майна ТОВ «Сіндека» та особою, яка взагалі не має право проводити оцінку прав вимог за кредитними договорами. Твердження позивача, що оригінали кредитного договору № 15/П1-КР-17/2008 від 30.04.2008 та договору застави обладнання № 15U1-31-42 від 30.04.2008 не передавалися є безпідставними, оскільки відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1-09/2017-ВПВ від 08.08.2017 були передані відповідачу-2 та на даний час знаходяться у нього.

Відповідачем-2 в підготовчому засіданні 13.11.2018 заявлено усне клопотання про поновлення пропущеного строку для подачі відзиву на позов.

В підготовчому засіданні 13.11.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, про поновлення відповідачу-2 пропущеного строку для подачі відзиву на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/12452/18 на 30 днів.

В підготовчому засіданні 13.11.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 27.11.2018.

14.11.2018 позивачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи № 910/12452/18 для ознайомлення. Представник позивача 16.11.2018 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі розпискою останнього.

22.11.2018 позивачем до суду подано відповідь на відзиви відповідачів, в яких зазначає наступне. Вважає, що позивачем надано всі докази в підтвердження нікчемності договорів. Зазначає, що в матеріалах справи міститься копія табелю виходу на роботу з 01.08.2017 по 31.08.2017, з якого вбачається (рядок 44), що ОСОБА_7 01.08.2017 була присутня на робочому місці. Зазначений табель виходу на роботу з 01.08.2017 по 31.08.2017 підписаний головою Правління АТ «Банк Богуслав» ОСОБА_7 та скріплений печаткою АТ «Банк Богуслав». Позивач цим підтверджує, що в АТ «Банк Богуслав» відсутні будь-які накази, якими вносилися зміни до наказу № 84/04-В від 22.06.2017. Звіт про оцінку майнових прав, а саме права вимоги за зобов'язаннями за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008 здійснений оцінщиком ЗАТ «Консалтингюрсервіс» ОСОБА_9 який має свідоцтво № 3480 від 24.10.2002, яким встановлено ФДМУ право ОСОБА_9 здійснювати оцінку майна та майнових прав за напрямками, зокрема: 2.1. Оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів, майнових прав та нематеріальних активів (крім прав на об'єкти інтелектуальної власності). ОСОБА_9 має сертифікат № 636 від 07.10.1996, яким підтверджується що він володіє достатнім рівнем професійної підготовки для самостійного проведення експертної оцінки майна, майнових прав та бізнесу на території України. Зазначає, що оригінали кредитного договору № 15/01 -КР-17/2008 від 30.04.2008 та договору застави обладнання № 15/01 -ЗС-42 від 30.04.2008 будуть надані позивачем під час судового розгляду. Вказує на те, що ані відповідач-1, ані відповідач-2 не надали суду копій актів прийому-передачі документів, які б свідчили про передачу оригіналів кредитного договору №15/01-КР-17/2008 від 30.04.2008 та договору застави обладнання №15/01-ЗС-42 від 30.04.2008 від позивача до відповідача-1, від відповідача-1 до відповідача-2.

В підготовчому засіданні 27.11.2018 позивачем надано суду для огляду оригінали кредитного договору № 15/П1-КР-17/2008 від 30.04.2008, договорів № 1 та № 2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, договору застави обладнання № 15U1-31-42 від 30.04.2008.

В підготовчому засіданні 27.11.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.12.2018.

В підготовчому засіданні 13.12.2018 відповідачем-2 подано заперечення на відповідь на відзив, в яких, окрім раніше зазначеного у своєму відзиві, зазначає, що при виявленні нікчемних правочинів Фонд не наділений повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Наказ банку № 56 від 30.11.2017 не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Оцінщик ОСОБА_9 в супереч методики оцінки майна не оглядав обладнання по виготовленню пінобетону, яке було передано в заставу ТОВ «Сіндека» та яке відповідно до договору зберігання укладеного з арбітражним керуючим Козаренко Є.В. знаходиться на зберіганні у ТОВ «Промтекінжінірінг». Знов стверджує, що оригінали кредитного договору № 15/П1-КР-17/2008 від 30.04.2008 та договору застави обладнання № 15U1-31-42 від 30.04.2008 відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1-09/2017-ВПВ від 08.08.2017 були передані відповідачу-2 та на даний час знаходяться у нього.

В підготовчому засіданні 13.12.2018 відповідачсем-2 надано суду для огляду оригінали наступних документів: договору № 2 від 30.03.2009, договору № 2 від 05.03.2009, договору № 1 від 25.07.2008, договору № 15/01-ЗС-42 від 30.04.2008, договору № 15/01 КР-17/2008 від 30.04.2008, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 25236339 від 05.11.2009, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 24717414 від 17.09.2009.

В підготовчому засіданні 13.12.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.12.2018 для надання можливості позивача ознайомитись з поданими відповідачем-2 запереченнями на відповідь на відзив.

13.12.2018 позивачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи № 910/12452/18 для ознайомлення. Представник позивача 14.12.2018 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі розпискою останнього.

18.12.2018 позивачем подано до суду клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які на заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Базальт-Прогресс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіндека».

18.12.2018 відповідачем-2 подано до суду клопотання про призначення економічної експертизи, проведення якої доручити Київському НДІ судових експертиз для визначення ринкової вартості прав вимоги за кредитним договором № 15/П1-КР-17/2008 від 30.04.2008 та договором застави обладнання № 15U1-31-42 від 30.04.2008.

В підготовчому засіданні 18.12.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, про відмову в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третіх осіб з огляду на наступне

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Отже, третя особа без самостійних вимог, має знаходитися з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Суд дійшов висновку, що прийняття рішення з даного господарського спору не може вплинути на права або обов'язки Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Базальт-Прогресс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіндека» щодо відповідачів, тому вважає відсутні підстави залучити останніх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів.

В підготовчому засіданні 18.12.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, про відмову в задоволенні клопотання відповідача-2 про призначення економічної експертизи, з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

З метою уникнення затягування судового процесу і забезпечення розгляду справи впродовж розумного строку, та враховуючи, що в матеріалах справи наявний звіт про оцінку права вимоги за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008 від 30.04.2008, суд відмовляє в клопотанні відповідача про призначення судової експертизи.

В підготовчому засіданні 18.12.2018 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.01.2019.

В судовому засіданні 17.01.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 31.01.2019.

В судовому засіданні 31.01.2019 відповідачем-2 надано суду для огляду оригінали договору про відступлення права вимоги № 1-09/2019-ВПВ від 08.09.2017 та акту від 08.09.2017 прийому-передачі документів до вказаного договору.

В судовому засіданні 31.01.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.02.2019.

В судовому засіданні 14.02.2019, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.04.2008 між Публічним акціонерним товариством «Банк Богуслав» (Банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Базальт-Прогрес» (позичальника) укладено кредитний договір № 15/01-КР-17/2008 (про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії і іноземній валюті) (далі - кредитний договір), відповідно до якого Банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію в іноземній валюті з загальним лімітом в сумі - 330.000,00 євро та надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (далі - кредит) на поповнення обігових коштів, зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунку - 15 % (п'ятнадцять) відсотків річних, терміном - до 29.04.2009.

Одночасно з кредитним договором 30.04.2008, в забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором, між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіндека», були укладені договір поруки № 15/01-ПР-5 та договір застави обладнання № 15/01-ЗС-42.

Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі - відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію в іноземній валюті та надав йому обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується заявою про надання суми кредиту від 30.04.2008, заявою про надання суми кредиту від 15.05.2008 та виписками по особовим рахункам позичальника за період з 30.04.2008 по 15.05.2008.

На підставі рішення Правління Національного банку України № 708-рш/БТ від 06.11.2017 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 4928 від 06.11.2017 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Богуслав» та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку», відповідно до якого розпочато процедуру виведення АТ «Банк Богуслав» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 13 год. 00 хв. 06.11.2017 по 05.12.2017 включно. Призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «Банк Богуслав» провідного економіста відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу банків Калігіна С.В.

Рішенням Правління Національного банку України № 774-рш від 30.11.2017 відкликано банківську ліцензію АТ «Банк Богуслав» та прийнято рішення про ліквідацію банку.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте відповідне рішенням № 5267 від 01.12.2017 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Богуслав» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно якого запроваджено ліквідацію АТ «Банк Богуслав» строком на один рік з 01.12.2017 по 30.11.2018 включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора банку Єрмаку В.О.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (ч. 3 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно з ч. 5 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Частинами 2, 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

За результатами роботи комісії з перевірки правочинів (у тому числі договорів) складено акт № 12 від 29.11.2017, що затверджений наказом уповноваженої особи Фонду Калугіним С.В., в якому зазначено, що за результатами перевірки виявлено: правочин, що має ознаки нікчемності, передбачених п.п. 1, 2, 3,7,9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме договір про відступлення права вимоги, укладений 01.08.2017 між Банком та ТОВ «Компанія з управління активами «Актив Інвест»; зазначено про необхідність повідомлення сторін про нікчемність та вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності правочинів; також вказано про необхідність проведення оцінки права вимоги за договором про відступлення права вимоги від 01.08.2017.

Листом № 314/04 від 18.06.2018 уповноважена особа Фонду повідомила відповідача про нікчемність правочину - договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 на підставі п.п. 1, 2, 3, 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» право уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Відтак, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, адже він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб'єкта господарювання, виданим керівником Банку в межах своїх повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16.

В свою чергу, вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Зазначений у ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перелік підстав нікчемності правочинів (у тому числі договорів) є вичерпним, зокрема правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі якщо

п. 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

п. 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

п. 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

п. 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

п. 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи 01.08.2017 між Банком (первісний кредитор) та відповідачем-1 (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе всі без виключення права вимоги первісного кредитора та стає кредитором у зобов'язанні за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008 від 30.04.2008 в загальному розмірі 327.101,48 євро, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору еквівалентно сумі в розмірі 9.917.687,76 грн. Відповідно до п. 2 вказаного договору за цим договором одночасно здійснюється відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги за договором застави обладнання № 15/01-ЗС-42 від 30.04.2008. Згідно п. 3 цього договору вартість відступлених на користь відповідача-1 прав вимоги становила 150.000,00 грн. Згідно п. 4. договору відповідач-1 зобов'язався здійснити розрахунки за відступлені права вимоги до 31.12.2017. Згідно п. 6 договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором застави переходять до відповідача-1, як нового кредитора, з моменту підписання сторонами договору відступлення.

З боку Банку цей договір відступлення підписано заступником голови Правління ОСОБА_6, який діяв на підставі наказу № 84/04-В від 22.06.2017 та Статуту АТ «Банк Богуслав».

Станом на дату підписання договору про відступлення від 01.08.2017, чинною є редакція Статуту АТ «Банк Богуслав» затверджена 17.02.2017 позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Банк Богуслав» (протокол № 1 від 17.02.2017) та погоджена Національним банком України 24.04.2017 (далі - Статут).

Згідно ст. 11.9 Статуту у разі тимчасової відсутності Голови Правління його функції виконує Заступник Голови Правління, який має право без довіреностей здійснювати юридично значимі дії від імені Банку в межах компетенції Голови Правління, визначеної цим Статутом.

Згідно наказу № 84/04-В від 22.06.2017 голова Правління Банку ОСОБА_7, відбуваючи у щорічну основну відпустку з 27.06.2017 по 07.07.2017, на період своєї відсутності з 27.06.2017 по 07.07.2017, поклала виконання функцій Голови Правління Банку на заступника Голови Правління Банку ОСОБА_6.

Згідно табелю виходу на роботу Банку з 01.08.2017 по 31.08.2017 голова Правління Банку ОСОБА_7 у день підписання договору відступлення знаходилась на роботі, та не перебувала у відрядженні.

Відповідно до п. 9.2. Статуту до виключної компетенції Загальних зборів акціонерів належить прийняття рішень щодо: 7) затвердження положень про Загальні збори акціонерів, Наглядову раду, Правління, а також внесення змін та доповнень до них, та їх відміну (скасування).

Відповідно до п. 10.3. Статуту до виключної компетенції Наглядової ради Банку належать такі функції:

8) визначення кредитної політики Банку,

30) затвердження ринкової вартості майна Банку (у тому числі акцій Банку , у випадках, передбачених законодавством України;

42) встановлення обмеження у вигляді граничних сум (лімітів) для Правління Банку на прийняття рішень по розпорядженню рухомим та нерухомим майном, грошовими коштами Банку, а також для Голови Правління Банку на укладення угод та вчинення правочинів по розпоряоженню рухомим та нерухомим майном, грошовими коштами Банку. Надання згоди на перевищення Правлінням Банку та Головою Правління банку вказаних вище обмежень.

Відповідно до рішення Наглядової ради Банку встановлено обмеження для Голови Правління 1 (один) мільйон гривень (або еквівалент в іноземній валюті), а саме згідно протоколу засідання Наглядової Ради № 41 від 09.07.2010.

Відповідно до п. 11.8. Статуту Правління Банку очолює Голова Правління Банку, який керує роботою Правління Банку, має право представляти Банку без доручення та має наступні повноваження:

6) вчиняти від імені Банку будь-які правочини, сума за якими не перевищує ліміту, встановленого Наглядовою радою Банку. У випадку перевищення такого ліміту укладення таких правочинів Головою Правління Банку можливе лише після отримання на lie згоди Наглядової ради Банку, яка надається шляхом прийняття Наглядовою радою Банку відповідного рішення.

Відповідно до п. 13.6. Статуту Банк з метою управління ризиками утворює постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет та комітет з питань управління активами та пасивами.

Рішенням Правління АТ «Банк Богуслав» (протокол № 27 від 15.05.2017) затверджене Положення про Кредитний комітет Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» (нова редакція).

Відповідно до п. 1.4. Положення про Кредитний комітет, Кредитний комітет приймає рішення, зокрема:

- про визначення подальших заходів щодо роботи з позичальниками, які не виконують взяті зобов'язання за кредитними договорами, в тому числі щодо претензійно-позовної роботи, роботи з реалізації заставленого майна;

- про віднесення заборгованості по кредитах і процентах до сумнівної, внесення пропозицій Правлінню Банку (з подальшим затвердженням їх Наглядовою радою Банку) про визнання такої заборгованості безнадійною, погашення її за рахунок сформованого резерву, списання заборгованості по нарахованих, але не сплачених процентах по кредитах, що віднесення до безнадійних, продажу проблемних активів.

У AT «Банк Богуслав» відсутні будь-які протокольні рішення Наглядової ради Банку та/або Кредитного комітету Банку, які мали бути прийняті цими колегіальними органами для відступлення на користь відповідача-1 прав вимоги у розмірі 327.101,48 євро, що в еквіваленті станом на 01.08.2018 складає 9.917.687,76 грн до ТОВ «Торговий дім «Базальт-Прогрес» за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008, за ціною відступлення 150.000,00 грн.

Стаття 241 Цивільного кодексу України визначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» також встановлено, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

З преамбули договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 вбачається, що він з боку Банку укладений заступником голови Правління ОСОБА_6 на підставі наказу № 84/04-В від 22.06.2017, а отже відповідач-1 був обізнаний, що станом на 01.08.2017 ОСОБА_6 не був виконуючим обов'язки голови Правління.

Згідно з п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Доказів в підтвердження виконання договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 та відповідно його схвалення не подано та матеріали справи не містять. Зокрема відсутній акт прийому-передачі документів між Банком та відповідачем-1, що визначений п. 6 спірного договору та відсутні докази сплати відповідачем-1 Банку вартості переданих прав в сумі 150.000,00 грн, яка мала бути сплачена до 31.12.2017 згідно з п. 7 спірного договору.

Отже, договір про відступлення права вимоги від 01.08.2017 укладено особою з перевищенням повноважень.

У пункті 2.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні. Доведення рівня таких цін покладається на особу, яка заявила вимогу про відшкодування вартості майна.

Поняття «звичайних» цін наведено в Податковому кодексі України. Відповідно до п. 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Відтак, рівень звичайної ціни (рівень ринкової ціни) може бути визначений за результатами оцінки об'єкту продажу.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності, у цьому Законі майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які трава, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

За змістом ч. 1 ст. 12 вказаного Закону України звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Позивачем долучено до матеріалів справи звіт про оцінку ринкової вартості майнових прав вимоги за кредитними договорами юридичних та фізичних осіб № 06-18-М54-01, складений 25.06.2018 Приватним підприємством «ТА-Експерт-Сервіс». Згідно вказаного звіту станом на 01.05.2018 ринкова вартість майнових прав вимоги за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008 від 30.04.2008 становить 5.007.150,00 грн без ПДВ.

Також позивачем надано звіт про оцінку майнових прав, а саме права вимоги за зобов'язаннями за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008 від 30.04.2008, складений оцінщиком Закритого акціонерного товариства «Консалтингюрсервіс» ОСОБА_9, згідно якого ринкова вартість права вимоги за зобов'язаннями за вказаним кредитним договором станом на 01.08.2017 становить 2.776.552,65 грн. без ПДВ.

Отже станом на 01.08.2017 вартість активу Банку у вигляді права вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та позичальником, перевищує ціну продажу цього активу більше, ніж на 93%. Розмір відступленого права вимоги становить 9.917.687,76 грн; ринкова вартість відступленого права вимоги - 2.776.552,65 грн; ціна продажу - 150.000,00 грн, отже, процентне відношення ціни продажу до ринкової вартості становить 5,4%.

При цьому, суб'єкт оціночної діяльності - ОСОБА_9, який здійснював зазначену оцінку, має свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 3480 від 24.10.2002, видане Фондом державного майна України, яким визначено право ОСОБА_9 здійснювати оцінку майна та майнових прав за напрямками, зокрема: 2.1. Оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів, майнових прав та нематеріальних активів (крім прав на об'єкти інтелектуальної власності). Також ОСОБА_9 має сертифікат № 636 від 07.10.1996, яким підтверджується що він володіє достатнім рівнем професійної підготовки для самостійного проведення експертної оцінки майна, майнових прав та бізнесу на території України.

На підставі аналізу положень п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд приходить до висновку, що дана норма не поширює свою дію на договір про відступлення прав вимоги від 01.08.2017, укладений між позивачем та відповідачем-1. Зокрема, зі змісту даної норми вбачається, що вона поширює свою дію на випадки, коли саме банк уклав з одним із кредиторів договір; на підставі такого договору у останнього виникають переваги (пільги) стосовно інших кредиторів банку; умови цього договору передбачають перерахування банком коштів або передачу майна банком такому кредитору. Однак, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач-1 є кредитором Банку та не підтверджено, що при укладенні договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 відповідачем-1 отримано переваги від позивача перед іншими кредиторами Банку.

Разом з цим, суд приходить про обґрунтованість визнання уповноваженою особою Фонду договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 нікчемним відповідно до п.п. 1, 2, 3, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 недійсним є правомірними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 5 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Як вбачається з матеріалів справи 08.09.2017 між відповідачем-1 (первісний кредитор) та відповідачем-2 (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги (договір цесії) № 1-09/2017-ВПВ, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе всі без виключення права вимоги первісного кредитора та стає кредитором у зобов'язанні за кредитним договором № 15/01-КР-17/2008 від 30.04.2008 в загальному розмірі 327.101,48 євро. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору за цим договором одночасно здійснюється відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги за договором застави обладнання № 15/01-ЗС-42 від 30.04.2008. Згідно п. 1.3 цього договору право вимоги відступлено за ціною 200.000,00 грн. Згідно п. 4. договору відповідач-1 зобов'язався здійснити розрахунки за відступлені права вимоги до 31.12.2017. Згідно п. 6 договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором застави переходять до відповідача-2, як нового кредитора, з моменту підписання сторонами договору цього договору.

Посилання відповідачів на наявність складеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 акту прийому-передачі документів за договором відступлення права вимоги від 08.09.2017 (копія знаходиться в матеріалах справи) як на факт виконання договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 не приймається судом, оскільки судом встановлено, що належних доказів виконання договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 не подано.

Суд приходить до висновку, що оскільки договір відступлення права вимоги від 08.09.2017 укладений внаслідок отримання відповідачем-1 прав вимоги за кредитним договором на підставі договору про відступлення прав вимоги від 01.08.2017, то він також підлягає визнанню недійсним.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено про наявність правових підстав для визнання недійсними договору про відступлення права вимоги від 01.08.2017 та договору відступлення права вимоги (договір цесії) № 1-09/2017-ВПВ від 08.08.2017.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується відповідачів, які мали довести наявність тих обставин, на підставі яких вони заперечують проти позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідачів порівну на користь позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 01.08.2017, укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк Богуслав» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив Інвест», яке діє за рахунок та в інтересах пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Декра».

3. Визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 1-0/2017-ВПВ від 08.09.2017 (договір цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтекінжинірінг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив Інвест», яке діє за рахунок та в інтересах пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Декра».

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Актив Інвест» (49000, м. Дніпро, вул. Барнаульська, 2-А, каб. 205, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» (04080, м. Київ, вул. Нижньоюрківська, 81, ) 1.762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Промтекінжинірінг» (03062, м. Київ, вул. Кулібіна, 4/2, кім. 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Богуслав» (04080, м. Київ, вул. Нижньоюрківська, 81, ) 1.762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 28.02.2019.

СуддяВ.В. Сівакова