ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2019

Справа № 910/17287/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті», м. Київ

про стягнення 9 723,20 грн, -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» про стягнення 9 723,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 30.06.2016 у місті Києві на проспекті Броварський, 17 було виявлено пошкодження покрівлі металічними прутами, які були перекинуті з недобудованого об’єкту навпроти Торгівельного центру «НОВУС». Пошкоджене майно є об’єктом страхування за договором добровільного страхування майна № 251.994090294.0047 від 16.03.2016, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна». За змістом позовної заяви, на підставі статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до позивача в межах виплаченого страховиком страхового відшкодування перейшло право вимоги до відповідача як до особи, винної у заподіянні шкоди.

При цьому, на думку позивача, відповідач є особою, що відповідальна за заподіяну шкоду, у зв’язку з неналежним виконанням останнім своїх обов’язків за договором № А від 01.01.2016 про надання послуг охорони і контролю, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА».

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 739 ухвалу про відкриття провадження від 27.12.2018 було вручено відповідачу 02.01.2019.

17.01.2019, тобто у встановлений в ухвалі від 27.12.2018 строк, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову надав заперечення, посилаючись на недоведення позивачем наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, які необхідні для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування майнової шкоди, а саме: неправомірної поведінки, вини та причинно-наслідкового зв’язку між діями відповідача та заподіяною шкодою.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові пояснення учасників справи, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

Між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» (страхувальник) укладено договір № 251.994090294.0047 добровільного страхування майна юридичних осіб (далі – Договір страхування), відповідно до умов якого страховиком було застраховано майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов’язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим майном.

Строк дії Договору встановлено з 00:00 год. 16.03.2016 до 24:00 год. 15.03.2017 (п. 1.2 частини А Договору страхування).

01.07.2016 страхувальник звернувся до страховика з заявою про настання страхового випадку, а саме повідомлено, що діями сторонніх осіб було пошкоджено покрівлю торгівельного центру за адресою: м. Київ, пр. Броварський, 17.

Згідно з актом виконаних робіт по ремонту покрівлі та рахунком-фактурою № 06/11 від 01.07.2016 за договором підряду № 4/2 від 01.07.2016, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАРДАЖ», вартість відновлювальних робіт та використаних матеріалів становить 19 723,20 грн. з ПДВ.

Платіжним дорученням № 213 від 13.07.2016 підтверджується факт оплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» підряднику вартості виконаних робіт в сумі 19 723,20 грн.

Страховим актом № 160704.04 від 15.09.2016 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» визнано страховим випадком подію, що сталась 30.06.2016, а саме пошкодження невстановленими особами цілісності покрівлі торгівельного центру металевими прутами, та призначено до виплати страхове відшкодування у розмірі 9 723,20 грн. (19 723,20 грн – франшиза 10 000,00 грн = 9 723,20 грн).

Згідно з платіжним дорученням № 5470 від 15.09.2016 страховиком сплачено на рахунок страхувальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» страхове відшкодування в розмірі 9 723,20 грн.

11.09.2017 позивачем було направлено на адресу відповідача регресну вимогу від 01.09.2017 за вих. № 1156-09/17 (поштове відправлення № 028), в якій заявлено вимогу про відшкодування витрат страховика на суму 9 723,20 грн.

У відповідь на вказану вимогу відповідачем було направлено лист від 20.09.2017 вих. № 96 (поштове відправлення № 375), в якому викладено письмові заперечення щодо покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» відповідальності за понесену шкоду на суму 9 723,20 грн.

Спір у даній справі виник у зв’язку із наявністю підстав, на думку позивача, для стягнення з відповідача як з особи, винної у заподіянні шкоди, грошових коштів в сумі 9 723,20 грн.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд виходить з наступного.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов'язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Отже, у справі, що розглядається, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набуло права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 Цивільного кодексу України.

За змістом положень статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З аналізу наведеної норми вбачається, що однією з підстав виникнення зобов'язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов'язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов'язальних правовідносин.

Отже, фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв’язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв’язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв’язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода – наслідком. Також деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, вина особи, яка заподіяла шкоду, презюмується та вважається встановленою, якщо такою особою не буде доведено інше.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов’язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, при зверненні до суду з вимогами про стягнення з відповідача заподіяної шкоди у розмірі 9 723,20,00 грн, саме позивачем повинно бути доведено як сам факт заподіяння шкоди, так і наявність причинно-наслідкового зв’язку між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Щодо наявності заподіяної шкоди та її розміру.

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов’язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Норми чинного законодавства не містять вимоги, за змістом якої розмір матеріальної шкоди може бути підтверджений виключно звітом про оцінку, складеним згідно з Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Перелік можливих доказів у даному випадку не є вичерпним.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За висновками суду, надані позивачем страховий акт № 160704.04 від 15.09.2016, акт виконаних робіт по ремонту покрівлі, рахунок-фактура № 06/11 від 01.07.2016 за договором підряду № 4/2 від 01.07.2016, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАРДАЖ», а також платіжне дорученням № 213 від 13.07.2016 є належними та достатніми доказами, що підтверджують факт заподіяння страхувальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» шкоди в розмірі 19 723,20 грн (з них відшкодовано страховиком 9 723,20 грн з урахуванням франшизи).

Щодо наявності протиправної поведінки в діях відповідача.

Як зазначалось судом, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, повинні бути підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Матеріали справи містять копію акту прихованих робіт, складеного підрядником Товариством з обмеженою відповідальністю «БАРДАЖ», в якому зазначено, що 30.06.2016 при огляді покрівлі були виявлені пошкодження металевими прутами, які ймовірно були перекинуті з розташованої поруч недобудованої будівлі.

Відповідно до службової записки начальника охорони об’єкта Товариства з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» 30.06.2016 за адресою: м. Київ, пр. Броварський, 17 на даху торгівельного центру виявлено місця пошкодження покрівлі металевими прутами, які ймовірно були перекинуті з недобудованого об’єкта напроти торгівельного центру «НОВУС».

У страховому акті № 160704.04 від 15.09.2016 Приватного акціонерного товариствоа «Страхова компанія «ПЗУ Україна» вказано, що страховим випадком є подія, що сталась 30.06.2016, а саме пошкодження невстановленими особами цілісності покрівлі торгівельного центру металевими прутами.

Будь-яких доказів, які б достовірно встановлювали особу, яка безпосередньо заподіяла шкоду (вирок, постанова, рішення суду тощо), матеріали справи не містять.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на обставини неналежного виконання відповідачем своїх обов’язків за договором № А від 01.01.2016, що, на думку позивача, є підставою для покладення на відповідача відповідальності за майнову шкоду, заподіяну Товариству з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів» в результаті настання страхової події на підставі пункту 5.1.22 вказаного договору.

Як встановлено судом, дійсно 01.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» (замовник) укладено договір № А (далі – Договір охорони), за умовами якого замовник доручив, а виконавець (відповідач) зобов’язався надавати послуги з охорони і контролю, відповідно до їх визначення в цьому договорі, в магазині «NOVUS», що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Броварський, 17, ТЦ 1030, в порядку та на умовах, передбачених в цьому договорі.

Пунктом 5.1.22 Договору охорони передбачено, що виконавець зобов’язується безперервно здійснювати охорону цілісності об’єкту, зокрема серед іншого не допускати пошкодження (в тому числі розпис фарбами, крейдою і таке інше) зовнішнього оздоблення, скла та інше. У випадку неналежного виконання своїх обов’язків, внаслідок чого буде допущено пошкодження. Знищення, розфарбування об’єкта, його будь-якої частини, виконавець протягом 10 календарних днів (у випадку розфарбування в 3-денний строк) зобов’язаний за власні кошти здійснити (замовити) відновлювальні або ремонтні роботи. У випадку невиконання виконавцем своїх обов’язків за цим пунктом замовник має право замовити такі відновлювальні або ремонтні роботи сторонній організації з наступним відшкодуванням таких витрат замовника виконавцем, крім того це може бути додатковою підставою для припинення договору замовником в односторонньому порядку без будь-яких негативних наслідків (у вигляді штрафів і т. д.) для замовника.

Одночасно з цим, за висновками суду, правильними є заперечення відповідача про те, що умови Договору охорони визначають взаємні права та обов’язки саме виконавця (відповідача) та замовника (Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА»).

Зобов’язання відповідача, які передбачені у пункті 5.1.22 Договору охорони, щодо здійснення за власні кошти відновлювальних або ремонтних робіт або відшкодування витрат на такі роботи виникають у відповідача виключно перед замовником, однак не перед позивачем та/або страхувальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут професійних директорів».

В свою чергу, як вказує відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» вимог до виконавця не пред’являло, судові спори між Товариством з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВУС УКРАЇНА» відсутні.

Обґрунтованими також є доводи відповідача про те, що за умовами Договору охорони Товариство з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» зобов’язалось надавати послуги з охорони і контролю виключно в магазині «NOVUS», що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Броварський, 17, ТЦ 1030.

У даному випадку судом враховано, що гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецеденту практику Європейського суду з прав людини, суд зобов'язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Суди повинні враховувати якість поданих сторонами доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, обов'язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Всупереч викладеним вище вимогам процесуальних норм, за висновками суду, позивачем не було доведено наявності в діях відповідача неправомірної поведінки, яка б потягнула за собою заподіяння майнової шкоди страхувальнику.

Щодо причинно-наслідкового зв’язку між діями відповідача і шкодою та щодо вини.

Приймаючи до уваги викладені вище висновки суду про недоведення позивачем наявності протиправної поведінки відповідача, то, як наслідок, відсутній такий елемент цивільного правопорушення як причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача та шкодою, а також не вбачається наявності вини відповідача у заподіянні майнової шкоди на суму 9 723,20 грн.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши письмові пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, господарським судом не встановлено обставин, з наявністю яких закон пов’язує можливість застосувати до відповідача відповідальність у вигляді відшкодування майнової шкоди. Під час розгляду справи позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідного для настання цивільно-правової відповідальності відповідача, а саме наявності протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв'язку між заподіяними збитками та діями відповідача, а також вини останнього в їх завданні.

Таким чином, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» про стягнення 9 723,20 грн є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір в сумі 1 762,00 грн, сплачений при подачі позовної заяви, залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Протект Сек’юриті» про стягнення 9 723,20 грн - відмовити.

2. Судовий збір в сумі 1 762,00 грн, сплачений при подачі позовної заяви, залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 11.03.2019.

Суддя                                                                                            В. В. Князьков