СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа № 922/2529/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 за довіреністю (адвокат); ОСОБА_6 за довіреністю (адвокат);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ
на рішення господарського суду Харківської області
від11.12.2018р. (повний текст підписано 19.12.2018р.)
у справі № 922/2529/18 (суддя Прохоров С.А.)
за позовом: до відповідача: Акціонерного товариства "Укртрансгаз" , м. Київ Публічного акціонерного товариства "Харківгаз", м. Харків
провизнання договору укладеним

В С Т А Н ОВ И В:

У вересні 2018 року до господарського суду звернулось Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі Позивач) до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз", м. Харків (далі Відповідач) про визнання Договору про транспортування природного газу № від 01.08.2018 укладеним в редакції АТ Укртрансгаз, що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та Д)15 № 2497, в редакції викладеній в позовній заяві.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.12.2018р. (з урахуванням ухвали господарського суду Харківської області про виправлення описки від 21.12.2018р.) у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Позивач, не погодившись із прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх вимог заявник скарги зазначив, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки внаслідок відмови у задоволенні позову, на правовідносини сторін були застосовані положення постанови КМУ № 256 від 04.03.2012р., яка регулює зовсім інші правовідносини, встановлює механізм фінансування видатків місцевих бюджетів, що відмінний від механізму, визначеного постановою КМУ №20 від 11.01.2005р. та яка втратила чинність. Укладення договору на транспортування природного газу є обовязковим в силу прямої вказівки закону Ліцензійних умов, затверджених постановою НКРЕКП №201 від 16.02.2017р., однак Відповідач, порушуючи вимоги постанови НКРЕКП №2497 від 30.09.2015р., якою затверджено типову форму такого договору у своєму протоколі розбіжностей, протиправно запропонував викласти абзац 2 п. 9.3. Договору, в редакції, яка не відповідає змісту Типового Договору на транспортування.

На адресу суду від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи, що відносини з відшкодування місцевими бюджетами надавачам послуг з розподілу природного газу пільговикам регулюються бюджетним законодавством, зокрема, постановою КМУ №256 від 04.03.2002р., оскільки постанова КМУ № 20 від 11.01.2005р. втратила чинність на момент звернення Позивача з даним позовом до суду. Також Відповідач вказував на існування між сторонами діючого Договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 17.12.2015р., аналогічного змісту.

Представник Позивача у судовому засіданні 25.02.2019р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник Відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

укладення між сторонами Договору транспортування природного газу № НОМЕР_1 від 17.12.2015, дія якого не припинена;

надіслання Позивачем на адресу Відповідача проекту Договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 (далі - Договір) у двох примірниках, один з яких підписаний Позивачем, який складений у відповідності до типової форми договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497;

надходження 21.08.2018 на адресу Позивача від Відповідача листа №Kh03.2-Сл-15691-0818 від 17.08.2018 разом з підписаним Договором та протоколом розбіжностей до Договору, де п. 9.3. викладено у редакції Відповідача;

втрати чинності постановою КМУ № 20 від 11.01.2005р. на момент звернення з даним позовом до суду, зміст якої Позивач покладає в основу позовних вимог.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що запропонована Відповідачем редакція п. 9.3. Договору є порушенням норм чинного законодавства, зокрема, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року № 2497, якою затверджено типову форму договору транспортування природного газу, в частині зазначення Порядку, яким врегульовано оплату праці щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсації побутовим споживачам. Зазначає, що вказане питання повинно бути врегульовано Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою КМУ від 11.01.2005 № 20, а не Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2002 №256.

За твердженням Позивача, Відповідач за протоколом розбіжностей фактично змінює предмет регулювання відносин між сторонами договору транспортування, зокрема, в частині строків та процедури здійснення оплати вартості небалансів допущених оператором газорозподільної системи, що, в свою чергу, приводить до зміни змісту та істотних умов договору транспортування природного газу.

Відповідач у суді першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Так, за змістом відзиву, зазначав, що визначена Позивачем в пункту 9.3. Договору постанова КМУ від 11.01.2005 № 20 втратила чинність, у звязку з чим Відповідачем запропоновано викласти спірний пункт із посиланням на постанову КМУ від 04.03.2002 №256, яка є чинною та також регулює відносини між субєктами господарювання та бюджетними установами, що здійснюють розподіл коштів на оплату послуг з транспортування природного газу оператору ГТС.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з мотивів дотримання норм законодавства України, які регламентують необхідність укладення договору транспортування природного газу, оскільки такі відносини сторін вже врегульовані Договором № НОМЕР_1 транспортування природного газу від 17.12.2015р., а тому звернення Позивача до суду з вимогою визнати укладеним Договір транспортування природного газу, умови якого є аналогійними попередньому та дію якого не припинено є передчасним.

Оскаржуючи зазначене рішення, Позивач зазначає, що суд першої не дослідив, що запропонована Позивачем редакція Договору відповідає затвердженій типовій формі, укладення такого виду договорів є обовязковим для Відповідача в силу прямої вказівки закону, однак Відповідач, порушуючи приписи чинного законодавства, відмовляється укладати такий Договір в редакції Позивача.

Наведене, на думку Позивача, є підставою для скасування рішення суду.

Колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України ).

Відповідно до ст. ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Вимогами ст.181 Господарського кодексу України встановлений порядок укладення господарського договору за змістом якого у разі наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Предметом позовних вимог є визнання укладеним Договору про транспортування природного газу № від 01.08.2018 в редакції Позивача, що викладена в позовній заяві.

Звертаючись до суду Позивач зазначав, що укладення Договору на транспортування природного газу є обовязковим в силу закону, однак Відповідач такий договір укладати відмовляється. Проте, зазначені доводи є такими, що не відповідають обставинам справи за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що між сторонами діє Договір з приводу транспортування газу № НОМЕР_1 від 17.12.2015, який за своєю правовою природою є аналогійним спірному і дію його на момент розгляду справи не припинено.

Також доводи Позивача щодо відмови в укладенні нового договору спростовуються самим Відповідачем та наявністю його підпису на наданому проекті договору.

За змістом ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, - при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір не з приводу укладення нового договору, а фактично з приводу лише однієї його умови п. 9.3., яким врегульовано порядок оплати щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсації побутовим споживачам. Наведену умову Договору обидві сторони вважають істотною.

Проте, Позивачем не заявлено а ні вимог щодо врегулювання розбіжностей за згодою іншої сторони, а ні позову про внесення змін до вже діючого між сторонами договору за умови дотримання вимог ст. 188 Господарського кодексу України.

Також будь яких заяв про вихід за межі заявлених позовних вимог, Позивачем не заявлено ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Крім того, заявлена Позивачем редакція визначеного пункту Договору (9.3.) містить посилання на нормативний акт (постанова КМУ №20 від 11.01.2005р.), яка на момент звернення до суду вже втратила чинність, про що також зазначає Відповідач у своїх запереченнях.

Про зазначене докладно викладено в рішенні суду першої інстанції.

Отже позовні вимоги щодо визнання укладеним Договору є безпідставними, а право Позивача на момент звернення до суду не є порушеним.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2018 у справі № 922/2529/18 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2018 у справі № 922/2529/18 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Укртрансгаз", м. Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 04.03.2019р.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя В.І. Пушай