ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року Справа № 902/698/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Селянського (фермерського) господарства "Оріон" на рішення Господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року, повний текст рішення складено 22 грудня 2018 року (суддя - Колбасов Ф.Ф.) в справі № 902/698/18

за позовом Приватного підприємства "Поділля-Агрохімсервіс"

до Селянського (фермерського) господарства "Оріон"

про стягнення 114 011 грн 13 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Поділля-Агрохімсервіс» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Вінницької області з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Оріон» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача боргу в сумі 71 400 грн, 4 074 грн 69 коп. пені, 25 % відсотків річних в розмірі 2 836 грн 44 коп та 35 700 грн штрафу.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на невиконання укладеного договору поставки № 77-2018 на умовах розстрочення платежів. Позивач зазначив, що на виконання умов Договору Позивач поставив Відповідачеві, а останній прийняв товар на загальну суму 108 600 грн. Позивачем виставлено Відповідачу рахунки - фактури № ПА-0000172 від 10 квітня 2018 року на суму 30 600 грн., № ПА - 0000286 від 2 травня 2018 року на суму 6600 грн, № ПА - 0000616 від 17 вересня 2018 року на суму 71 400 грн. Відповідачем до подачі позову проведено часткові розрахунки за Договором на загальну суму 37 200 грн., що стверджується платіжними дорученнями. Несплата Відповідачем 71 400 грн. за отриманий від Позивача товар стала причиною звернення Позивача до суду.

Позивачем до Господарського суду Вінницької області 22 листопада 2018 року було подано заяву про відмову від частини заявлених позовних вимог, з підстав, наведених в даній заяві.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 2836 грн 44 коп. 25 % річних, 4074 грн 69 коп. пені, 35700 грн штрафу.

Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 71 400 грн основного боргу закрито.

Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 658 грн 54 коп. та 5 000 грн витрат на професійну допомогу.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що дослідивши заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 71 400 грн, вбачається, що вказана заява не суперечить чинному законодавству і не порушує права та охоронювані законом інтереси особи, яку він представляє. А тому суд першої інстанції закрив провадження у справі в частині стягнення 71 400 грн. боргу згідно пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас як вказав суд першої інстанції, за порушення Відповідачем взятих на себе зобов'язань, Позивачем заявлено до стягнення 35 700 грн - штрафу, 2836 грн 44 коп. - 25% річних, 4074 грн 69 коп. - пені за період прострочення з 2 вересня 2018 року по 29 жовтня 2018 року (в тому числі: пені за період з 2 вересня 2018 року по 29 жовтня 2018 року).

Як зазначив місцевий господарський суд пунктом 6.2 Договору сторони визначили, що штраф обчислюється у відсотках в розмірі: 10% від невиконаного зобов'язання до 10 календарних днів; 30% - до 20 днів; 50% - до 30 та більше днів. Під невиконаним зобов'язанням вважається прострочення оплати за товар згідно умов Договору та специфікацій до Договору.

Судом першої інстанції здійснено перевірку нарахування штрафних санкцій та не виявлено помилок, в зв'язку з чим вказані вимоги були задоволені в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, 8 січня 2019 року Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 84-96), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим , таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає Відповідач у своїй апеляційній скарзі, штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення строків виконання грошового зобовязання за Договором на переконання Відповідача свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Також, апелянт у своїй апеляційній скарзі зазначив, що Позивач не надав суду документи, що підтверджують факт виникнення прострочки оплати з цієї дати, а натомість було надано рахунок-фактуру № ПА-0000616 від 17 вересня 2018 року на суму 71 400 грн, а відтак (на переконання Відповідача) Позивач не надав суду доказів того, що Відповідач мав видаткові накладні на поставку товару, в тому числі накладну № ПА0000215 від 10 квітня 2018 року на суму 102 000 грн. Також, апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначив, що для підтвердження та обгрунтування розміру витрат на правничу допомогу для підтвердження та обгрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідно приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення ОСОБА_1 обліку доходів та витрат. При цьому на переконання апелянта норми КАС України в цій частині є тотожними відповідним положенням ГПК України, а тому суд повинен був витребувати у представника Позивача ОСОБА_1 обліку доходів і витрат для перевірки фатку отримання 5000 грн саме за надання професійної правничої допомоги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 січня 2019 року справу № 902/698/18 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача та запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

31 січня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Позивача, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Позивач вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 902/698/18 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 762 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 176 199 грн 99 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 22 січня 2019 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 902/698/18 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 14 березня 2019 року.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки № 77-2018 на умовах розстрочення платежів (надалі Договір; а.с. 12).

Пунктами 1.1-1.2 Договору визначено, що згідно з предметом даного Договору, Позивач зобов'язався передати в строки, визначені Договором, у власність Відповідача продукцію виробничо - технічного призначення (далі - Товар), а Відповідач зобов'язався прийняти Товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, визначених Договором. Найменування Товару, його кількість та асортимент, ціна за одиницю та загальна вартість Товару, порядок та термін оплати, термін та базис поставки Відповідачу, а також інші умови, визначені в Договорі та в специфікаціях (додатках) до Договору, які є невід'ємною частиною даного Договору.

У відповідності до пункту 2.1 Договору, вартість (ціна) Товару вказана у специфікаціях (додатках) до Договору; ціна Договору дорівнює загальній вартості (ціні) Товару, що передається та буде передана за цим Договором.

Як визначено пунктом 2.2 Договору: оплата за поставлений Товар здійснюється Відповідачем шляхом перерахування грошовий коштів на розрахунковий рахунок Позивача, або за письмовою згодою Позивача, шляхом видачі (передачі) векселя (векселів), які Позивач погодиться прийняти в розрахунок за Товар; Відповідач, здійснюючи оплату за товар, зобов'язаний вказувати у призначенні платежу вид товару, що оплачується ("за насіння"), реквізити (номер і дату) цього Договору, а також реквізити (номер і дату) Специфікації до Договору (накладної, якщо Специфікація не була підписана).

Згідно пунктів 3.1-3.2 Договору: Товар постачається на умовах ЕХW (Інкотермс 2010); термін поставки Товару Відповідачу вказаний в Специфікація до Договору.

Відповідно до пункту 4.4 Договору: Відповідач зобовязався оплатити вартість (ціну) Товару в термін та на умовах, що вказані в Договорі та в додатку до Договору; Оплата вважається проведеною з дня надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок Відповідача.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що: Договір укладений в двох автентичних екземплярах, по одному для кожної Сторони і мають однакову силу; додатки до Договору є його невід'ємною частиною; сторони підтверджують розуміння всіх умов Договору; у випадку наявних спорів при розрахунках пріоритет має роз'яснення Позивача.

До Договору Позивачем та Відповідачем було підписано Специфікацію № 1 та Специфікацію № 2 (а.с. 13-14).

Як підтверджується первинними доказами, на виконання умов Договору Позивач поставив Відповідачеві, а останній прийняв товар на загальну суму 108 600 грн.

За видатковою накладною № ПА0000215 від 10 квітня 2018 року було поставлено насіння соняшника Камаро 2; в кількості 10 шт.; на суму 44000 грн; Насіння кукурудзи ЕС Сенсор в кількості 20 шт. на суму 57 999 грн 99 коп., а всього по даній накладній було поставлено товар на загальну суму 102 000 грн. Довіреність на отримання зазначених цінностей за № 24 від 10 квітня 2018 року, видана ОСОБА_2 (а.с. 15,17).

За видатковою накладною № ПА - 0000506 від 2 травня 2018 року було поставлено Діміпрід ВГ, інсектицид; в кількості 5.500; на суму 6600 грн. Довіреністю на отримання зазначеного Товару за № 44 від 2 травня 2018 року, видана на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 16, 18).

З вищевказаних доказів вбачається, що по Специфікації № 1 Позивачем поставлено Відповідачу (а останнім прийнято) товар - насіння соняшнику, в кількості 10 мішків та насіння кукурудзи ЕС Сенсор в кількості 20 мішків, на загальну суму 102 000 грн., з терміном оплати: до 13 квітня 2018 року - 30 600 грн, до 1 вересня 2018 року - 71 400 грн (а.с. 13).

По Специфікації № 2 Позивачем поставлено Відповідачу, а останнім прийнято товар - ЗЗР Діміпрід ВГ інсектицид в кількості 5, 5 кг., на суму 6600 грн, з терміном оплати: до 3 травня 2018 року - 6600 грн. (а.с. 14).

При цьому колегія суддів зважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які претензії Відповідача щодо якості товару.

Позивачем було виставлено Відповідачу наступні рахунки: рахунок - фактура № ПА-0000172 від 10 квітня 2018 року на суму 30 600 грн; рахунок-фактура № ПА - 0000286 від 2 травня 2018 року на суму 6600 грн; рахунок-фактура № ПА - 0000616 від 17 вересня 2018 року на суму 71 400 грн (а.с. 21-22).

Як підтверджено доказами, долученими Позивачем до матеріалів справи, а саме платіжними дорученями, Відповідачем до подачі позову проведено часткові розрахунки за Договором на загальну суму 37 200 грн, а саме: платіжним дорученням № 38 від 10 квітня 2018 року було сплачено 30 600 грн; платіжним дорученням № 285 від 2 травня 2018 року було сплачено 6 600 грн (а.с. 19-20).

Позивач посилаючись на те, що ним було поставлено на виконання умов Договору відповідний товар, який частково залишився неоплаченими Відповідачем, звернувся до суду за захистом, порушеного на його думку, права з позовом до Відповідача про стягнення заборгованості в сумі 71 400 грн, 2 836 грн 44 коп. 25 % річних, 4 074 грн 69 коп. пені та 35 700 грн штрафу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на адресу місцевого господарського суду від Позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, з огляду на оплату Відповідачем всієї суми заборгованості, що підтверджено платіжним дорученням № 738 від 14 листопада 2018 року на суму 71 400 грн та рахунком від 17 вересня 2018 року № 0000616 (а.с 43-47). З даного доказу вбачається, що вказану оплату здійснено уже після відкриття провадження у справі.

Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент прийняття судом позову до розгляду та відкриття провадження по справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

На підставі наведеного колегія суддів констатує, що господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів.

При цьому, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів констатує, що провадження у справі в частині стягнення 71 400 грн боргу підлягало закриттю, у звязку з відсутністю предмету спору в цій частині.

При цьому, колегія суддів зауважує, що зважаючи на добровільну сплату частини боргу, що була заявлена в позовній заяві до стягнення з Відповідача, є безпідставними та незрозумілими доводи Відповідача, наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що Позивачем не було доведено належними доказам факт існування заборгованості та відсутності доказів того, що Відповідачу була передана накладна на поставку товару за № ПА0000215 від 10 квітня 2018 року на суму 102 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що зважаючи на характер спірних правовідносин, суд першої інстанції, дотримуючись норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Разом з тим, апеляційний господарський суд констатує що судове рішення місцевого господарського суду по даній справі не оспорено в даній частині.

Водночас, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

За частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, згідно частиною 2 даної статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом .

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як встановлено вище в даній постанові, на момент звернення Позивача з даним позовом до суду у Відповідача існувала заборгованість перед Позивачем по Договору в розмірі 71 400 грн, котра була повністю сплачена Відповідачем під час судового розгляду даної справи в місцевому господарському суді.

Що ж стосується позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача 4 074 грн 69 коп. пені та 35700 грн штрафу, то колегія суддів зазначає наступне.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, як визначено приписами статті 629 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.2 Договору визначено, що Відповідач несе відповідальність за затримку в оплаті за отриманий Товар, сплачуючи при цьому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру простроченої суми за кожен день прострочення та штраф.

Як встановлено пунктом 6.2 Договору: за домовленістю сторін штраф обчислюється у відсотках в розмірі: 10% від невиконаного зобов'язання до 10 календарних днів; 30% - до 20 днів; 50% - до 30 та більше днів; під невиконаним зобов'язанням вважається прострочення оплати за товар згідно умов Договору та специфікацій до Договору.

Пунктом 5.3 Договору Сторони визначили, що в разі прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості Товару Відповідач сплачує на користь Позивача відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розмірі 25% річних з простроченої суми.

Таким чином, розглядаючи дані позовні вимоги в площинні діючих умов Договору, колегія суддів констатує, що заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення з Відповідача пені та штрафу є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного Договору.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що одночасне стягнення пені та штрафу є неправомірним та порушує статтю 61 Конституції України, то колегія суддів звертає увагу, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Дана правова позиція щодо одночасного стягнення пені та штрафу, наведена в постанові Верховного Суду від 9 лютого 2018 року по справі № 911/2813/17.

Здійснивши перерахунок пені та штрафу за допомогою калькулятора «Системи ліга закон», колегія суддів погоджується з визначеним Позивачем розміром пені та штрафу, вважає їх обгрунтованими та арифметично вірними, а відтак Північно західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача щодо стягнення пені в розмірі 4 074 грн 69 коп. та 35700 грн штрафу підлягають до задоволення в повному обсязі. Відтак, суд апеляційної інстнації задовольняє позов у цій частині.

Відповідно приймаючи таке судове рішення Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що стосується заявлених Позивачем вимог про стягнення 2 836 грн 44 коп. 25 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами з простроченої суми, то колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що в разі прострочення виконання грошового зобовязання по оплаті вартості Товару Відповідач сплачує на користь Позивача відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розмірі 25 % річних з простроченої суми.

Правовою підставою позовної вимоги про стягнення відсотків річних Позивачем в розрахунку до позовної заяви зазначено статтю 625 Цивільного кодексу (а.с.10), при цьому, в контексті умов, укладеного Договору, зокрема, пункту 5.3 Договору, вбачається, що відсотки нараховуються саме за неправомірне користування чужими грошовими коштами, з огляду на що колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право продавця у разі несвоєчасної оплати товару покупцем вимагати від останнього оплати товару та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ця правова норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно із чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж.

З огляду на вищезазначене колегія суддів констатує, що частиною 3 статті 692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений статтею 536 цього кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

Із системного аналізу вищеописаних статей вбачається, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Водночас, колегія суддів констатує, що частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є факт користування чужими коштами і встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 3 статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Ця правова норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно з чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж (в тому числі правовідносини, пов'язані з поставкою товару).

Частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України конкретизовано визначений статтею 536 цього Кодексу обов'язок продавця (постачальника) сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право кредитора вимагати від боржника сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на усе описане вище в даній судовій постанові, здійснивши перерахунок відсотків за користування чужими грошовими коштами не зважаючи на неправильне правове обгрунування такої позовної вимоги статтею 625 ЦК УКраїни), судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 2 836 грн 44 коп відсотків річних нарахованих за користування чужими грошовими коштами, згідно пункту 5.3 Договору, є обґрунтованими та підставними, а тому підлягають до задоволення. відтак, суд апеляційної інстанції задовольняє позов і в цій частині.

Дане вчинено й місцевим господарським судом, відтак, рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін і в цій частині.

Окрім того, Позивачем заявлено вимогу про стягнення з Відповідача 5000 грн. витрат на послуг адвоката.

При цьому, апелянт заперечує надання таких послуг та підтвердження їх відповідними доказами, а саме у відповідності до вимог діючого КАС України, книгою обліку доходів та витрат, зазначає про неспіврозмірність таких витрат з складністю самої справи, з огляду на що судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Як вбачається з матеріалів справи, 6 жовтня 2018 року між Позивачем та адвокатом ОСОБА_4 (Виконавець) укладено договір № 0610-2018 про надання правової допомоги (а.с. 33-34).

Згідно з предметом даного Договору Позивач замовляє і оплачує, а Виконавець надає правову допомогу з підготовки документів, здійснення перемовин з метою мирного врегулювання конфлікту, підготовки вимоги (претензії), позовної заяви, здійснення розрахунків та з юридичного супроводу розгляду справи в Господарському суді Вінницької області за позовом Позивача до Відповідача з приводу невиконання договірних зобовязань по Договору поставки № 77-2018.

Відповідно до пункту 5.1 Договору за правову допомогу, передбачену пунктом 2.1 даного Договору Позивач сплачує Адвокату винагороду (гонорар) в розмірі 5 000 грн.

Гонорар оплачується протягом 5-ти днів з моменту підписання даної Угоди.

Відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 521 від 27 листопада 2006 року (а.с. 36) ОСОБА_4 має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Вінницької обласної кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури № 11 від 27 листопада 2006 року.

Надання адвокатом Позивачу юридичних послуг на суму 5 000 грн. підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг від 29 жовтня 2018 року, описом наданих юридичних послуг (виконаних робіт) та понесених витрат адвокатом (а.с. 38).

При цьому, колегія суддів констатує, що факт проведення Позивачем розрахунку за надані послуги підтверджується платіжним дорученням № 3140 від 29 жовтня 2018 року на суму 5000 грн (а.с. 35).

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Між тим, судова колегія враховує, що факт представництва адвокатом ОСОБА_4 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі ордером серії ВН № 062111 від 6 жовтня 2018 року (а.с. 37), позовною заявою.

Окрім того, адвокат ОСОБА_4 приймав участь у судовому засіданні від імені Позивача, що зафіксовано у протоколі судового засідання по справі № 902/698/18 від 17 грудня 2018 року.

З огляду вищезазначене, беручи до уваги факт понесення Позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що сума зазначених витрат підтверджується доказами, долученими до матеріалів справи та враховуючи, що Відповідачем в порядку, визначеному пунктом 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України не подано клопотання про їх зменшення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність покладення зазначених витрат на Відповідача в сумі заявленій Позивачем.

В той же час колегія суду критично відноситься до твердження Відповідача щодо застосування при оцінці цих доказів норм КАС України, адже застосування при розгляді господарських спорів інших норм окрім ГПК України, апріорі є неприпустимим, адже можливість такого застосування не передбачено жодними нормами Господарського процесуального кодексу України. Надуманими є також і твердження апелянта щодо тотожності норм ГПК України з нормами КАС України.

Дане вчинено й місцевим господарським судом, відтак, рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін і в цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Оріон" на рішення Господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року в справі № 902/698/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Вінницької області від 17 грудня 2018 року в справі № 902/698/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 902/698/18 повернути Господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.