ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа№ 910/1764/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.04.2018 (повний текст рішення складено 20.04.2018)

у справі № 910/1764/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про розірвання договору поруки

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» (далі - ТОВ «Айлант Сервіс», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», відповідач) про розірвання договору поруки. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що позивач як поручитель виконав обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛОРІС» як боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016, відтак за умовами п.10 Договору поруки відповідач повинен передати йому належним чином завірені копії документів на підтвердження обов'язку боржника за кредитними договорами, проте станом на день звернення до суду не виконав своїх зобов'язань. Не отримавши необхідних документів для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні Договору поруки та зазнав значних збитків, відтак просив розірвати з 22.11.2016 року Договір поруки №4В13645И/П від 16.11.2016, укладений між позивачем та відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/1764/2018 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Айлант Сервіс» відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Айлант Сервіс» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняте нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема судом першої інстанції не застосовано та неправильно застосовано ст. ст. 509, 522, 525, 626, 638, 650, 652, 653 ЦК України та ст. ст. 2, 7, 13, 14, 15, 50, 81 ГПК України. За твердженнями апелянта, дії відповідача з ненадання кредитних договорів та договорів застави істотно порушують умови Договору поруки, зокрема п.п. 8, 10, що в свою чергу є підставою для його розірвання. На переконання апелянта, висновки суду про те, що позивачу не заподіяно істотної шкоди, є помилковими, адже невиконання банком свого обов'язку за Договором поруки щодо передачі права вимоги до боржника та документів позбавило позивача того, на що товариство розраховувало укладаючи спірний Договір поруки, а також суттєво погіршило фінансово-майновий стан позивача та спричинило йому збитків в розмірі коштів, які були сплачені згідно цього Договору. Крім цього, апелянт стверджував про безпідставне незалучення судом першої інстанції до участі у справі в якості третьої особи - ТОВ «ВІЛОРІС» (боржника) тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 26.02.2019 з'явились представники сторін, представник позивача надав пояснення та підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 16.11.2016 між ТОВ «Айлант Сервіс» (позивач, поручитель за договором) та ПАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на АТ КБ «Приватбанк» (відповідач, кредитор за договором укладено Договір поруки №4В13645И/П (далі - Договір поруки), предметом якого згідно п. 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІЛОРІС» своїх зобов'язань за кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016 з повернення кредиту, сплати відсотків та сплати винагороди за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

За умовами п.2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Поручитель згідно п. 3 Договору поруки з умовами Кредитного договору ознайомлений.

Положеннями п. п. 5, 6 Договору поруки сторони визначили, що у випадку невиконання боржником обов'язку (п.1), кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги (п. 5).

Відповідно до п. 7 Договору поруки у випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого п.6 цього Договору, кредитор та поручитель дійшли згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк».

За умовами п.8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором в частині виконаного зобов'язання.

Сторони погодили (п. 10 Договору поруки), що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів на підтвердження обов'язків боржника за Кредитним договором.

Цей договір згідно п. 11 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань.

Дострокове розірвання Договору здійснюється за письмовою згодою сторін (п.14 Договору поруки).

За умовами п. 17 Договору поруки його укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі укладеної сторонами угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 09.09.2016.

Як встановлено матеріали справи, на виконання умов Договору поруки ТОВ «Айлант Сервіс» сплачено на користь ПАТ КБ «Приватбанк грошові кошти в загальному розмірі 1 448 385 160, 86 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №15 від 17.11.2016, №16 від 17.11.2016, №17 від 17.11.2016, №18 від 17.11.2016, №19 від 17.11.2016, №16 від 17.11.2016 із призначення платежу: «виконання зобов'язань за кред. дог. згідно з дог поруки №4В13645И/П від 16.11.2016» (а.с. 13-17).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що після виконання ним як поручителем обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛОРІС» як боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за Кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016, останній в порушення умов Договору поруки не передав йому належним чином завірених копій документів на підтвердження обов'язків боржника за Кредитним договором й станом на день звернення до суду не виконав своїх зобов'язань, відтак не отримавши необхідних документів для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні Договору поруки та зазнав значних збитків, тому просив розірвати з 22.11.2016 року Договір поруки між позивачем та відповідачем.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договором згідно ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки (ст. 553 ЦК України) поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку й відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин на підставі ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової (субсидіарної) відповідальності поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарної відповідальності поручителя, кредитор має право на підставі ст. 543 ЦК України звернутися як до боржника за основним зобов'язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред'являти свої вимоги.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Як вище згадувалось, за умовами п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договором(ами) застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором в частині виконаного зобов'язання.

Сторони погодили (п. 10 Договору поруки), що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів на підтвердження обов'язків боржника за цим договором.

Після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор згідно ч.ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Правовий аналіз вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 556 ЦК України дає підстави вважати, що передбачені цією нормою наслідки настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з приписами п.3 ч.1 ст. 512 ЦК України, якими передбачено подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за Кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15, від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15 та постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/21148/17, від 05.07.2018 у справі № 910/20312/17, від 28.08.2018 у справі № 910/20932/17 та від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18.

Проте позивачем належними і допустимими доказами не доведено, що сума сплаченої ним заборгованості відповідає повній сумі заборгованості боржника за Кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016, відповідно не доведено, що ним, як поручителем, виконано зобов'язання боржника за вищевказаними Кредитними договорами в повному обсязі, що могло бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

Як вище згадувалось, спір у даній справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором поруки, зокрема встановленого ним п.10 обов'язку передати позивачу посвідчені копії документів на підтвердження обов'язків боржника за Кредитним договором.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Положеннями п. 14 Договору поруки сторони погодили, що його дострокове розірвання здійснюється за письмовою згодою сторін.

За приписами ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України.

Договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду (ч. 3 ст. 653 ЦК України, ч. 4 ст. 188 ГК ).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду ( зокрема в постанові від 30.01.2018 у справі №908/491/17) оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, які встановлено цією нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічну правову позицію Верховного Суду наведено в постанові від 13.02.2018 у справі №924/522/17.

Таким чином, підставою для розірвання договору в судовому порядку може бути належним чином доведений факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором та наявність завданої цим невиконанням шкоди позивачеві.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду порушень відповідачем обов'язку з передачі позивачеві як поручителю, який виконав обов'язок боржника, належним чином посвідчених копій документів на підтвердження обов'язків боржника за Кредитними договорами, в тому числі, не надано належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача з вимогою надати такі документи, як і доказів щодо відмови відповідача від їх передання. Надані позивачем копія вимоги та фіскальний чек не свідчать про направлення саме цієї вимоги відповідачу тощо.

Твердження позивача (апелянта) про те, що не отримавши необхідних документів для стягнення грошових коштів з боржників, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні Договору поруки та зазнав значних збитків, не заслуговують на увагу, адже за змістом ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 ЦК України та ч. 2 ст. 220 ГК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Однак, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження звернення ТОВ «Айлант Сервіс» до відповідача з відповідними вимогами про надання необхідних документів, передбачених п. 10 Договору поруки документів, що не свідчить про доведеність ним істотного порушення умов договору відповідачем. Матеріали справи також не містять будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того факту, що невиконання відповідачем зобов'язань з передання копій документів значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.

Більш того, правова можливість задоволення на підставі цієї норми позовної вимоги про розірвання договору пов'язується не тільки з істотним порушенням другою стороною умов договору, а й з наявністю шкоди, завданої цим порушенням другою стороною договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, які встановлено зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

В даному випадку відсутні будь-які відомості щодо завдання позивачеві відповідної шкоди з боку відповідача в зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням умов Договору поруки.

Крім цього, позивач як поручитель за Договором поруки, у випадку виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі, має право на звернення до суду з позовом до боржника в зв'язку з переходом до нього прав кредитора. У випадку відсутності у поручителя документів на підтвердження факту виконання кредитного зобов'язання, його не позбавлено права подати в межах розгляду такої справи клопотання про витребування доказів.

Надавши належну правову оцінку умовам Договору поруки та обставинам, якими позивач обґрунтував свої вимоги, суд першої інстанцій правомірно встановив, що недоведення позивачем невиконання відповідачем зобов'язань із передачі копій документів на підтвердження обов'язків боржника за Кредитними договорами не свідчить про істотність порушення відповідачем умов договору у розумінні вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України тощо.

За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа згідно ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів згідно ч. 2 ст. 20 ГК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкованого в суб'єктивному праві простого легітимного дозвілу, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Оскільки підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, й саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Таким чином, з огляду на недоведеність позивачем наявних підстав для розірвання з 22.11.2016 Договору поруки в судовому порядку, а також на недоведеність наявності порушеного суб'єктивного права, за захистом якого поданого даний позов, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, відтак законно відмовив у задоволенні позову.

Доводи позивача (апелянта) з приводу неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/1764/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/1764/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.03.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко