ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1101/16
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання - Молодов В.С.

за участю представників учасників справи:

Від прокуратури - Коломійчук І.О., посвідчення № 048039, дата видачі : 27.09.17; Одеської міської ради;

Від позивача - Асташенкова О.І., довіреність № 307/вих-мр, дата видачі : 28.12.18; Одеської міської ради;

Від третьої особи - Токар А.С., довіреність № 01-36/50, дата видачі : 11.12.18; Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце його проведення повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018 року, суддя Степанова Л.В., м.Одеса, повний текст складено 29.10.2018 року

по справі № 916/1101/16

за позовом Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідача Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про стягнення 68435грн. 18 коп.

(ухвалене суддею Степановою Л.В. 22.10.2018р., о 11-56 год. у приміщенні господарського суду Одеської області, м. Одеси, повний текст складено 29.10.18)

В судовому засіданні 28.02.2019 року згідно з ст. 233 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

У квітні 2016 року Перший заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни, в якій просив стягнути з ФОП Романовської С.Й. збитки у сумі 68435грн. 18коп. на користь Одеської міської ради.

Позовні вимоги мотивовано протиправною поведінкою відповідача, а саме неправомірним використанням відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, що призвело до неотримання позивачем доходу від орендної плати, який міська рада отримала б у разі оформлення відповідачем згідно вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку - договору оренди землі.

Позивач зазначав, що про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення свідчить відсутність намірів відповідача належним чином оформити земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Одеса, віл. Приморська, 6-В, що дозволяє суб'єкту господарювання ухилятись від сплати орендної плати за землю, оскільки всупереч вимогам ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України договір оренди земельної ділянки до теперішнього часу не укладено. А саме тому, позивач переконаний, що викладені обставини є підставою для стягнення нарахованих збитків в судовому порядку.

Також, позивач доповнює, що вищезазначене свідчить про проявлену відповідачем бездіяльність у вчиненні передбачених чинним законодавством заходів по своєчасному оформленню права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться належна відповідачу на праві власності будівля, у зв'язку з чим відповідач право оренди землі у встановленому законодавством порядку не набув, а відтак використовує земельну ділянку, розташовану у м. Одесі, вул.. Приморська, 6-В, неправомірно, без правовстановлюючих документів, що свідчить про наявність з боку відповідача протиправної винної поведінки в даному питанні.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на багаточисельні звернення до Одеської міської ради з клопотанням в порядку ст.123 Земельного кодексу України про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, однак у місячний строк ФОП Романовська С.Й. не була повідомлена про прийняття будь-якого рішення Одеською міською радою; твердження позивача про проявлену відповідачем бездіяльність у вчинені передбачених чинним законодавством заходів по оформленню права користування земельною ділянкою не відповідають дійсності.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. у справі №916/1101/16 (суддя Степанова Л.В.) позов Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 68435,18 грн. задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни на користь Одеської міської ради 56935,18 грн. заборгованості.

Рішення мотивовано використанням відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, що в свою чергу спричинило збитки державі і територіальній громаді м. Одеси.

Суд першої інстанції зазначив, що право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Однак, у порушення вимог діючого національного законодавства після оформлення у 2006р. відповідачем права власності на нежитлові приміщення, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул.. Приморська, 6-В договір оренди земельної ділянки площею 497кв.м. не укладено, плата за землю не вноситься, хоча земельна ділянка використовуються для розміщення об'єктів нерухомого майна.

Користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Відповідач набув право власності на нежитлові приміщення ще у 2006р., а звернувся до позивача лише 2013р., отже, суд дійшов висновку, що відповідачем земельна ділянка використовувалась без правовстановлюючих документів, що в свою чергу спричинило збитки державі і територіальній громаді м. Одеси, які актом комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 25.12.2014р. встановлені в розмірі 68435,18грн., однак враховуючи сплату відповідачем у 2015р. збитків у сумі 11500,00грн., що підтверджується наданою до матеріалів справи копією виписки по рахунку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у сумі 56935,18грн.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. по справі №916/1101/16, Фізична особа-підприємець Романовська С.Й. звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою до Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, якій просила скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. по справі №916/1101/16 та винести нове рішення, у якому відмовити у задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача Фізичної особи-підприємця Романовської С.Й. за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Апеляційну скаргу мотивовано неналежністю позивача, безпідставністю представництва позивача першим заступником керівника Одеської місцевої прокуратури №3, відсутністю у відповідача складу правопорушення та прийняттям рішення судом першої інстанції на підставі недопустимих доказів.

Так, апелянт стверджує, що п.1.1. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради визначено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради.

Відповідно до п. 1.2. Положення Департамент наділяється міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста.

Згідно з п. 2.1 Положення, основним завданням Департаменту є реалізація місцевої політики у сфері управління комунальною власністю, забезпечення надходження коштів до бюджету міста за рахунок ефективного обліку, використання, збереження майна територіальної громади.

Одеською міською радою повністю були делеговані повноваження з управління об'єктами комунальної власності спеціально створеному нею виконавчому органу - Департаменту комунальної власності, який самостійно володіє господарською процесуальною правосуб'єктністю, а отже саме Департамент є належним позивачем у спорі щодо стягнення з Романовської С.Й. збитків власнику землі, що помилково не було враховано судом першої інстанції.

Також, скаржник звертає увагу суду на те, що аналізуючи ч.3, 4 ст. 53 ГПК України у взаємозв'язку з ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд - перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, шо використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Для застосування при визначенні розміру збитків приписів Порядку № 284, в даному спорі відсутня така ознака як тимчасове зайняття відповідачем земельної ділянки, оскільки за наявності права власності на об'єкти нерухомого майна на ній відповідач набув право користування земельною ділянкою згідно до ст. 120 ЗК України.

Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини). У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини не оформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування.

За відсутності одного з елементів складу правопорушення - вини - у діях фізичної особи - підприємця Романовської С И - відсутнє і правопорушення, а отже відшкодування збитків не є можливим, у зв'язку з чим позовні вимоги прокурора в особі Одеської міської ради підлягають відхиленню. До того ж , наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення.

Скаржник переконаний, що докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Незасвідчені належним чином копії письмових доказів є недопустимими доказами, а тому вирішення справи на їх підставі судом першої інстанції є протизаконним.

А тому, апелянт звертає увагу суду на те, що у матеріалах справи наявні копії документів, що знаходяться в розпорядженні позивача та не засвідчені позивачем або прокурором в передбаченому законодавством порядку.

Крім того, згідно з п. 2.16 вказаного Положення, акт комісії оголошується негайно після його складення та підписується усіма присутніми на засіданні членами Комісії Оскільки відсутній протокол засідання, де б зазначалась кількість присутніх членів комісії, можна зробити висновок, що акт комісії складений з порушеннями та є недопустимим доказом по справі. А тому, апелянт вважає, що акт комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 25.12.2014 року складений з порушенням діючого Положення про комісію з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2011р, №564. а саме відсутні два підписи членів складу комісії.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.12.2018р. було поновлено ФОП Романовській С.Й, строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. та відкрито апеляційне провадження у справі №916/1101/16 за апеляційною скаргою ФОП Романовської С.Й. на рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р.

У січні 2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від виконувача обов'язків керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ФОП Романовської С.Й., у якому просить рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018р. у справі № 916/1101/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи підприємця Романовської С.Й. без задоволення. Відзив мотивовано необґрунтованістю доводів апеляційної скарги.

Як зазначено у відзиві, Одеська міська рада незважаючи на очевидний характер порушень з боку ФОП Романовської С.Й. за захистом своїх прав і законних інтересів до суду так і не звернулась, що свідчить про неналежне виконання службових обов'язків працівниками Одеської міської ради.

Також, наявність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави по справі №916/1101/16 підтверджується ухвалою Господарського суду Одеської області від 29 квітня 2016р року про порушення провадження у справі.

Позивач, посилаючись на норми діючого національного законодавства зазначає, що у порушення вимог положень чинного законодавства після оформлення у 2006р. відповідачем права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Приморська, 6-В договір оренди земельної ділянки площею 497кв.м. не укладено, плата за землю не вноситься, хоча земельна ділянка використовується для розміщення об'єктів нерухомого майна.

Також, в матеріалах справи міститься копія виписки по рахунку про сплату відповідачем 11500грн., в якому зазначено відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, тобто відповідач своїми діями, а саме сплатою у 2015р. збитків у сумі 11500грн. підтвердив факт використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

В судове засідання 28.02.2019 року не з'явилась відповідач або її представник. Про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином.

21.02.2019 року до суду від представника ФОП Романовської С.Й. надійшло клопотання про відкладення розгляду справт, мотивоване неможливістю участі представника відповідача в судовому засідання через знаходження у відпустці.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідачем не доведено поважності причин неявки представника, неможливості своєї явки до суду або направлення іншого представника.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов'язковою не визнавалась, відкладення судового розгляду є правом, а не обов'язком суду, колегія суддів апеляційного господарського суду відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання у даній справі та з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача та її представника.

Представники прокуратури - Коломійчук І.О., позивача - Асташенкова О.І., третьої особи - Токар А.С., в судове засідання з'явились, надали пояснення, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовою колегією, ФОП Романовській С.Й. на праві приватної власності належать нежилові приміщення, розташовані за адресою: м. Одеса, вул.. Приморська, 6-В на підставі свідоцтва про право власності від 19.06.2006р., видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, що вбачається також з Інформаційної довідки від 19.02.2016 року.

Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

28.08.2013, 12.09.2013, 21.08.2014 року ФОП Романовська С.Й. зверталась до Одеської міської ради із заявою про передачу земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування нежитлового приміщення та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

16.07.2014, 25.02.2014 року ФОП Романовська С.Й зверталась до Одеського міського голови із заявою про неотримання будь-якої відповіді щодо передачі земельної ділянки в оренду.

Рішенням Одеської міської ради від 25.02.2015 року надано дозвіл ФОП Романовській С.Й. на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,0497 га за адресою м. Одеса, вул. Приморська, 6-В, зобов'язано ФОП Романовську С.Й. надати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Суб'єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади (частина друга статті 2 Земельного кодексу (далі - ЗК) України).

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам України (частина друга статті 93 ЗК України).

Передання в оренду земельних ділянок комунальної власності громадянам у разі розташування на цих ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у їх власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 123 ЗК України (частина третя статті 124 цього кодексу).

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки, зокрема, із земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної ради.

Судом встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу для експлуатації та обслуговування нежитлового приміщення (магазину-офісу) супровідним листом від 23.11.2016р. №01-13/5373 був направлений до юридичного департаменту Одеської міської ради.

Рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017р. №2108-VІІ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду відповідачу.

На підставі вищезазначеного рішення між ФОП Романовською С.Й. та Одеською міською радою був укладений договір оренди землі від 05.07.2017р. зареєстрований в реєстрі за №1372. (т.2 а.с.61-66)

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.05.2015р. №164 "Про затвердження актів комісії з визначення розміру відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок незаконного використання земельних ділянок" затверджено Акт комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам земельних ділянок та землекористувачам, заподіяних внаслідок незаконного використання земельних ділянок, від 25.12.2014 року.

Про дату, час та місце розгляду комісією питання нарахування збитків відповідача було повідомлено листом №01-13/9785 від 02.12.2014р.

Зазначеним Актом нараховано збитки у розмірі 68 435,18 грн. з 01.11.2013 по 30.11.2014 року.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодекс України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, у тому числі, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини першої ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Так, суд першої інстанції застосував до правовідносин сторін приписи статті 22, глави 82 («Відшкодування шкоди») Цивільного кодексу (далі - ЦК) України та глави 24 («Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам») ЗК України, тобто приписи, які регламентують деліктне зобов'язання з відшкодування шкоди, завданої правопорушенням.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність складу цивільного правопорушення, зокрема, об'єктивної та суб'єктивної сторони (шкоди, протиправного діяння її заподіювача, причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини останнього). За відсутності хоча б одного з елементів цього складу цивільно-правова відповідальність не настає. Зокрема, особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Натомість, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях.

Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову Одеської міської ради в цій справі є стягнення з власника об'єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені, без належних на те правових підстав.

Судовою колегією встановлено, що відповідач є власником об'єкта нерухомості, розміщеного на земельній ділянці, право користування якими відповідач у встановленому законом порядку оформив лише 05.07.2017 року. При цьому, відповідач набув право власності на нежитлові приміщення у 2006р., процедуру оформлення земельної ділянки розпочав лише у 2013р.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія виписки по рахунку про сплату відповідачем 11500,00грн., в якому зазначено відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, тобто відповідач своїми діями, а саме сплатою у 2015р. збитків у сумі 11500,00грн. підтвердив факт використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на жилий будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України .

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

У даному випадку відповідач, як власник об'єкта нерухомого майна, користувалась земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату.

Таким чином, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Доводи апелянта про відсутність в її діях складу правопорушення не впливають на висновок судової колегії, оскільки, як зазначено вище, для застосування ст.1212 ЦК України не потрібно доводити наявність усіх складових цивільного правопорушення.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Одеської міської ради про стягнення збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, які полягають у неотриманні доходу у вигляді орендної плати, дослідив наявні в матеріалах справи докази та дійшов висновку про правильність здійсненого розрахунку збитків та обґрунтованості позовних вимог. Отже, хоча суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин приписів глави 82 («Відшкодування шкоди») ЦК України та глави 24 ЗК України («Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», проте такі висновки не призвели до неправильного результату вирішення справи, тому судова колегія не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018.

Доводи апелянта про те, що Одеська міська рада є неналежним позивачем, замість Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, судова колегія відхиляє, оскільки відповідно до Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженої рішенням Одеської міської ради №2752-УІ от 19.02.2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради. Департамент наділяється міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста та щодо реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до чинного законодавства. Департамент є підзвітним і підконтрольним Одеській міській раді, підпорядкованим її виконавчому комітету, міському голові.

Отже, прокурором у позові правильно зазначено позивачем саме Одеську міську раду, а третю особу Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Також судова колегія відхиляє доводи апелянта про безпідставність представництва інтересів держави Одеської місцевою прокуратурою №3.

Статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави і суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Згідно ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з частиною 3 ст. 53 ГПК України, у визначених Законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами.

Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами коли порушуються інтереси держави. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно ч.4 ст.53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам №7 від 23.03.2012р. (зі змінами та доповненнями), господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Так, Одеська міська рада незважаючи на очевидний характер порушень з боку ФОП Романовської С.И. за захистом своїх прав і законних інтересів до суду так і не звернулась, що свідчить про неналежне виконання службових обов'язків працівниками Одеської міської ради. Також прокуратурою листом повідомлено Одеську міську раду про підготовку позовної заяви на захист інтересів держави.

Доводи скаржниці про неналежність акту комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 25.12.2014 року через відсутність на ньому підписів 2 членів комісії судова колегія також відхиляє, оскільки рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.05.2015р. №164 "Про затвердження актів комісії з визначення розміру відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, заподіяних внаслідок незаконного використання земельних ділянок", яким затверджено зазначений Акт, не оскаржено, не скасовано та є чинним.

Враховуючи вищевикладене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судової колегії, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни на рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018 року у справі №916/1101/16 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018 року у справі №916/1101/16 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача по справі.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276, 282, 287-288 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Романовської Світлани Йосипівни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 22.10.2018 року у справі №916/1101/16 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписаний 05.03.2019 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош
Судді Н.М. Принцевська
Я.Ф. Савицький