ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа №907/262/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Желік М. Б.

Кравчук Н.М.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Виноградівського районного центру зайнятості від 21.12.2018 року вих. № 705-01 (26.12.2018 вх№ 0105/1659/18)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 22.11.2018, суддя Ушак І.Г.

у справі № 907/262/18

за позовом Виноградівського районного центру зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, м. Виноградів

до відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз", м. Ужгород

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, м. Виноградів

про стягнення 12430,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 22.11.2018 по справі №907/262/18 (повний текст складено 06.12.2018) у позові Виноградівського районного центру зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, м. Виноградів до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" про стягнення 12430,99 грн. відмовлено.

26 грудня 2018 року на адресу суду поступила апеляційна скарга Виноградівського районного центру зайнятості від 21.12.2018 року вих. № 705-01 (26.12.2018 вх.№ 0105/1659/18) на вказане рішення суду.

Апелянт зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необгрунтованим. Вказує, що ОСОБА_3 11.03.15 звернулася до центру зайнятості із заявою про реєстрацію її безробітною, оскільки з 4.03.15 була звільнена з роботи у відповідача, набула статусу безробітної та з 18.03.15 одержувала допомогу по безробіттю.

Пізніше за взаємозвіркою з роботодавцем з'ясувалося, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з відповідачем по 17.03.15 включно, хоча згідно записів у її трудовій книзі вона була звільнена за згодою сторін ще 4.03.15.

Вважає, що, оскільки помилка у даті звільнення ОСОБА_3 була допущена працівниками ПАТ Закарпатгаз, тому остання набула статусу безробітного на підставі недостовірних відомостей ПАТ Закарпатгаз, відтак - допомога по безробіттю призначена ОСОБА_3 безпідставно, а виплачені їй суми за період з 18.03.15 по 12.12.15 як шкоду завдану позивачеві працівниками ПАТ Закарпатгаз, останнє як юридична особа повинно відшкодувати на підставі ст.ст. 1166, 1172 ЦК України.

Також зазначає, що суд не звернув увагу на те, що відповідачем без погодження з безробітним було змінено наказ про звільнення, який і було подано до фіскальних органів.

Окрім того, апелянт вказує на те, що суд дійшов невірних висновків з приводу відсутності причинно-наслідкового зв'язку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти її задоволення, при цьому вказав, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків та належним чином дослідив всі обставини справи. Також просив стягнути з позивача понесені судові витрати, при цьому подав попередній (орієнтовний розрахунок) судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. .

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виноградівського районного центру зайнятості від 21.12.2018 року вих. № 705-01, на рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2018 у справі № 907/262/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується ніким з учасників процесу, позивач центр зайнятості надав ОСОБА_3 статус безробітного та призначив з 18.03.15 допомогу по безробіттю, яку виплачував до 12.12.15, на підставі заяви ОСОБА_3 від 11.03.15 та інших наданих нею документів.

Зокрема, ОСОБА_3 подано центру зайнятості трудову книжку БТ-1 № 8992025, у якій під № 16 значиться запис роботодавця відповідача у справі - про звільнення її з роботи 4.03.15 за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 0055 від 02.03.15.

У ході звірки між Державною службою зайнятості та Державною фіскальною службою, а згодом звіркою позивача з ПАТ Закарпатгазом було встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ПАТ Закарпатгазом по 17.03.15. Наведене підтверджено листуванням сторін у вересні-жовтні 2015р., наказами відповідача про прийом на роботу та про припинення трудового договору, розрахунковим листком, долученими до матеріалів справи.

4.01.16 позивач здійснив розслідування страхового випадку щодо безробітної ОСОБА_3 та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, про що складено Акт№ 01.

За результатами розслідування дійшов висновку, що оскільки станом на 11.03.15 - час реєстрації у центрі зайнятості ОСОБА_3не була звільнена з роботи (хоча згідно запису в трудовій книжці звільнена з 4.03.15), тобто відносилася до зайнятого населення, то вона не мала права отримувати допомогу по безробіттю. Наведене, вважає, виникло з вини роботодавця, тому з останнього належить стягнути допомогу, виплачену ОСОБА_3 за період з 18.03.15 по 12.12.15 на суму 12430,99 грн.

4.01.16 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про відшкодування сплачених коштів, такі не були сплачені.

Такі обставини справи передували зверненню позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача зазначених коштів як відшкодування неправомірно виплаченої через помилку працівників відповідача допомоги ОСОБА_3 по безробіттю.

Спірні відносини у даній справі між учасниками процесу позивачем як центром зайнятості та робочим органом Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, страховиком, відповідачем як роботодавцем звільненого працівника ОСОБА_3 та, власне, ОСОБА_3 -третьою особою у справі - як найманим працівником та застрахованою особою - виникли у зв'язку з отриманням ОСОБА_3 допомоги по безробіттю та стосуються питання відшкодування виплачених центром зайнятості сум допомоги за рахунок роботодавця.

З огляду на предмет спору та суб'єктний склад його учасників спірні відносини регулюються приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок по безробіттю» (далі Закон про страхування), який визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та Закону України "Про зайнятість населення" (далі Закон про зайнятість), який визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття (у редакціях станом на час виникнення спірних відносин).

Так, статус безробітного відповідно до ст. 43 Закону про зайнятість може набути, в тому числі, особа працездатного віку, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; статус безробітного надається особам за їх особистою заявою.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.13 № 198 (у редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні проводиться центром зайнятості за умови пред'явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, облікової картки платника податків, трудової книжки (цивільно-правового договору чи документа, який підтверджує період зайнятості), а в разі потреби також військового квитка, диплома або іншого документа про освіту.

Статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону про зайнятість, з першого дня реєстрації у центрі зайнятості на підставі заяви встановленої форми у разі відсутності підходящої роботи (п. 5 Порядку). Рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше 7-ми календарних днів з дня подання особою заяви (п. 6 Порядку).

Зареєстровані безробітні згідно ст. 44 Закону про зайнятість мають право на, зокрема, матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"та цього Закону та зобов'язані інформувати центр зайнятості протягом 3-х робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Відповідальність за достовірність поданих до центру зайнятості даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення покладається на зареєстрованого безробітного.

Реєстрація безробітного у центрі зайнятості відповідно до ст. 45 Закону про зайнятість припиняється у разі, зокрема:

- подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг;

- встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

Приписами Закону про страхування встановлено право застрахованих осіб на матеріальне забезпечення на випадок безробіття, види забезпечення, зокрема, допомога по безробіттю,

Відповідно до ст. 22, 23 цього Закону право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу у визначеному розмірі мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними; допомога по безробіттю виплачується з 8-го дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості; загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років,

Статтею 31 цього Закону також встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості; подання письмової заяви про відмову від послуг державної служби зайнятості.

Приписами ст. 31 Закону про страхування визначено права та обов'язки Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, страховика, робочим органом якого у даній справі є позивач.

Так, Фонд має право:

- стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі

недостовірних відомостей, поданих особою;

- стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

За приписами ст. 35 цього Закону роботодавець зобов'язаний:

1) під час перевірки правильності використання коштів Фонду

та достовірності поданих роботодавцем даних, зазначених у пункті 2

цієї частини, надавати посадовим особам територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, необхідні документи та пояснення з питань, що виникають під час перевірки;

2) подавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує

державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в установленому порядку відповідно до законодавства відомості про: прийняття на роботу працівників; розмір заробітної плати та використання робочого часу працівників; виплату застрахованим особам допомоги по частковому безробіттю; використання коштів Фонду за іншими визначеними цим Законом напрямами.

Достовірність зазначених у документах роботодавця даних перевіряється

центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

У разі подання недостовірних відомостей, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, використання роботодавцем коштів Фонду з порушенням встановленого порядку роботодавець добровільно чи на підставі рішення суду повинен відшкодувати страховику заподіяну шкоду.

Із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі

неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

Роботодавець відповідно до ст. 38 Закону про страхування несе відповідальність за порушення порядку використання коштів Фонду, несвоєчасне або неповне їх повернення; несвоєчасне подання або неподання відомостей, встановлених цим Законом; подання недостовірних відомостей про використання коштів Фонду.

Статтею 36 Закону про страхування встановлено також обов'язки та відповідальність застрахованих осіб, якою є третя особа у даній справі. Так, застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Позивач у силу своїх повноважень, як робочий орган Фонду на підставі особистої заяви ОСОБА_3 та поданих нею документів, в т.ч. трудової книжки із записом про звільнення її з 4.03.15, зареєстрував останню, надав їй статус безробітного, призначив та виплачував допомогу по безробіттю на протязі з 18.03.15 (з 8-го дня реєстрації) по 12.12.15 (подання заяви безробітного про зняття з реєстрації) на загальну суму 12430,99 грн.

Відповідальність за достовірність документів поданих позивачу, на підставі яких прийнято рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, відповідно до наведених вище норм, покладається на зареєстрованого безробітного.

Суд приймає до уваги, що за змістом наведених вище норм Закону про зайнятість, Закону про страхування, п. 37 Порядку центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня, зокрема, встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації.

Натомість, позивач, навіть після 30.10.15, коли одержав повідомлення відповідача на свій запит про фактичну дату звільнення ОСОБА_3, яка не співпадає з датою, помилково зазначеною у трудовій книжці, продовжував виплати і припинив їх тільки 12.12.15 за заявою одержувача коштів ОСОБА_3

Відмовляючи у позовних вимогах центру зайнятості до відповідача, суд першої інстанції виходив з наведених вище приписів, якими не передбачено покладання відповідальності на роботодавця у вигляді стягнення сплачених сум допомоги, які були призначені та виплачені на підставі поданих зацікавленою особою недостовірних документів.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була належним чином ознайомлена з наказом № ЗК000000055 - ВНГ165, про що свідчить її підпис від 16.03.2015 року (а.с. 19). В даному наказі зазначено, що датою припинення трудового договору є 17.03.2015 р., відтак колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 не повідомила позивача, хоча повинна була, про помилковість запису в трудовій книжці.

У даній справі не встановлено обставин, за наявності яких з роботодавця відповідно до ст. 35 Закону про страхування здійснюється утримання виплачених сум, не встановлено також наявності порушень роботодавцем, за які передбачена його відповідальність згідно наведених вище норм ст. 38 Закону про страхування.

Щодо посилання позивача на обґрунтування своїх вимог на приписи цивільного законодавства, яке регулює питання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків, що передбачено Цивільним кодексом України.

Так, ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування; збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі; збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1); особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2). Відповідно до ст . 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Загальними правовими підставами відповідальності за завдану майнову шкоду є наявність складу цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: протиправна поведінка (дії чи бездіяльність) особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода), причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою та вина особи, яка заподіяла шкоду. Наявність всіх чотирьох складових правопорушення є необхідною вимогою для притягнення до відповідальності, якщо інше не встановлено законом. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Наведені апелянтом доводи не підтверджують наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою працівників ПАТ Закарпатгазу, помилковим записом у трудовій книжці ОСОБА_3 та завданою позивачеві шкодою, тягар доказування якого як необхідного елементу складу правопорушення покладається на позивача.

Щодо заявлених відповідачем до стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно з ч.1,2 ст.126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3,4 вказаної статті ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Через недотримання норм ч.4 ст.126 ГПК України за змістом частини 5 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не долучено жодних документів, окрім попереднього розрахунку суми судових витрат.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновків про відмову у відшкодуванні судових витрат в розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 86, 252, 255, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виноградівського районного центру зайнятості від 21.12.2018 року вих. № 705-01 (26.12.2018 вх№ 0105/1659/18), залишити без задоволення, рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2018 у справі № 907/262/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий -суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Желік М. Б.

Суддя Кравчук Н.М.