ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа №914/1260/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

секретар судового засідання Кишенюк Н.

за участю представників учасників процесу:

від позивача - ОСОБА_2 - директор;

від відповідача ОСОБА_3 - адвокат; ОСОБА_4 - представник;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 комунального підприємства Львівводоканал № Вих-Вд 11619-18 від 17.12.2018

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.11.2018 (суддя Козак І.Б., повний текст рішення складено 21.11.2018, м Львів)

у справі №914/1260/18

за позовом Малого приватного підприємства ГРО

до відповідача ОСОБА_5 комунального підприємства Львіводоканал

про стягнення 14 519,70 грн. неустойки та 41 012,49 грн. збитків.

В С Т А Н О В И В:

на розгляд Господарського суду Львівської області Малим приватним підприємством «ГРО» подано позов до відповідача ОСОБА_5 міського комунального підприємства «Львівводоканал» про стягнення 14 519,70 грн. неустойки та 41 012,49 грн. збитків.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.11.2018 у справі №914/1260/18 (суддя Козак І.Б.) позов задоволено повністю. Стягнено з ОСОБА_5 комунального підприємства Львіводоканал на користь Малого приватного підприємства ГРО 14 519, 70 грн. неустойки за період з 06.03.2018 по 13.07.2018; 41 012, 49 грн. втраченої вигоди за період з 06.03.2018 по 30.06.2018 та 1 762 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що протиправність поведінки відповідача полягає у порушенні господарського зобов»язання забезпечити безперебійне водопостачання води в будівлю позивача, яке виникло з п.п. 2.1.1 договору №303532, доказами припинення водопостачання 06.03.2018 і відсутністю подачі води протягом строку з 06.03.2018 по 13.07.2018. Збитки позивача полягають у неодержанні доходів від орендної плати, які він міг реально отримати від ТОВ «Центр муніципального розвитку» на підставі договору оренди №01-18 від 24.01.2018.

ОСОБА_5 комунальним підприємством Львівводоканал подано апеляційну скаргу № Вих-Вд 11619-18 від 17.12.2018, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким в позові МПП ГРО до ЛМКП Львівводоканал відмовити повністю, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, що судом при прийнятті рішення неповно з»ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають матеріалам та фактичним обставинам справи, рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, скаржник вважає, що відповідно до заяви МПП «ГРО» №95 від 09.09.1999 про видачу технічних умов на приєднання позивача до існуючих мереж водопроводу та каналізації ВАТ «Мікроприлад», водопостачання та водовідведення здійснюється через заводські мережі ВАТ «Мікроприлад». Мережі ВАТ «Мікроприлад» не перебувають на балансі ЛМКП «Львівводоканал», відтак на відповідача не може бути покладено відповідальність за їх технічний стан.

Також, скаржник зазначає, що відсутність водопостачання МПП «ГРО» ймовірно сталось в результаті неполадок водопровідних мереж ВАТ «Мікроприлад».

На думку скаржника, оскільки припинення водопостачання відбулося не з вини ЛМКП «Львівводоканал», позивач мав звернутися до балансоутримувача даних мереж і з»ясувати причини неполадок на його мережах.

МПП ГРО у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, позивач зазначає, що рішеннями у справах №5015/2462/12, №914/125/13 та №914/921/17 встановлено, що мережі позивача безпосередньо підключені до мереж відповідача згідно з Проектом водомірного вузла, як абонента згідно з договором. Також встановлено обставини підключення будівлі позивача до мереж РЕД Личаківського району відповідно до Проекта водомірного вузла та встановлено обставини знаходження точки розподілу відповідальності сторін за стан мереж на межі земельних ділянок МПП «ГРО» та РЕД Личаківського району ЛМКП «Львівводоканал».

Представниками сторін в судовому засіданні підтримано доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції скаржником надано клопотання про долучення доказів, які, на думку останнього мають важливе значення для справедливого, неупередженого, об»єктивного розгляду матеріалів справи, зокрема: копію договору на виконання технічних умов №72/99-Д від 30.09.1999; копію акту №58521 від 07.02.2019 та копію листа №15-5146 від 30.12.2011. Обгрунтовуючи клопотання скаржник зазначає, що встановлені обставини у рішеннях судів (у справах №№5012/2162/12, 914/921/17 та 914/1260/18) не відповідають встановленим обставинам у акті огляду №58521 від 07.02.2019, який підписано без зауважень представниками скаржника та МПП «ГРО». Також, скаржник вважає, що договір на виконання технічних умов №72/99-Д від 30.09.1999 є невиконаним з боку позивача і відповідно вимоги позивача про підключення до мереж РЕД-5 ЛМКП «Львівводоканалу» є безпідставними.

Позивач заперечив проти даного клопотання, посилаючись на те, що обставини, на які посилається скаржник у клопотанні вже були предметом дослідження судом у справі №5015/2462/12.

Судова колегія відмовила у задоволенні зазначеного клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно з п.6 ст.258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Обставини, наведені скаржником у клопотанні в підтвердження неможливості подання зазначених доказів в суді першої інстанції до уваги не приймаються як не обгрунтовані.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, в ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що МПП «ГРО» та ЛМКП «Львівводоканал» 29.08.2001 укладено договір №303532 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі, за умовами якого відповідач зобов»язувався забезпечити безперебійне постачання питної води, яка по якості відповідає встановленим вимогам, в обємі (ліміті) 15,0 куб.м. на місяць.

06.03.2018 постачання питної води у будівлю позивача було припинено, що підтверджується актом про відсутність питної води від 16.03.2018, складеного та підписаного за участю директора МПП «ГРО» та представника незацікавленої сторони ТОВ «Центр муніципального розвитку». Електронним листом від 06.03.2018 позивач звернувся до відповідача із повідомленням про факт припинення водопостачання.

Відповідачем своєї вини у припиненні водопостачання у приміщення будівлі МПП «ГРО» не визнано, посилаючись на те, що мережі ВАТ «Мікроприлад», якими користується позивач, не перебувають на балансі та обслуговуванні ЛМКП «Львівводоканал» та на відсутність встановлених вимогами чинного законодавства технічних умов.

Відповідно до п.п. 2.1.2 договору ЛМКП «Львівводоканал» зобов»язується, зокрема, забезпечити належний технічний стан та обслуговування мереж, споруд та обладнання, які знаходяться до точки розподілу, в якій відбувається передача послуг від «Львівводоканалу» абоненту та перебувають у нього на балансі, в тому числі їх своєчасний ремонт (відновлення), згідно вимог чинного законодавства.

Згідно з п. 4.1 договору точкою розподілу, в якій відбувається передача послуг постачання питної води, є точка на трубопроводі подачі води, яка знаходиться на межі земельної ділянки, що перебуває у користуванні абонента згідно з актом №2 від 03.07.2001 встановлення та узгодження меж землекористування на місцевості, який складено сторонами, та планом земельної ділянки.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що проектом водомірного вузла МПП «ГРО», погодженого відповідачем 15.06.1999, передбачено водопостачання об»єкта від внутрішньої водопровідної мережі РЕД Личаківського району ЛМКП «Львівводоканал» через водопровідний ввід діаметром 20 мм. Аксонометричною схемою (а.с. 154) та Планом М 1:100 (а.с. 155) підтверджується вихід водопровідного вводу з будівлі позивача на територію відповідача.

Актом №2 від 03.07.2001 (а.с. 156) підтверджується, що точка передачі послуг знаходиться на відстані 1 метра від будівлі позивача на території ЛМКП «Львівводоканал». У відповідності до Технічних умов позивач користується внутрішніми існуючими мережами приміщення, а зовнішні мережі та водомірний вузол повинні відповідати узгодженому Проекту водомірного вузла, що спростовує доводи скаржника про здійснення водопостачання будівлі через мережі ВАТ «Мікроприлад». Внутрішня водопровідна мережа РЕД Личаківського району ЛМКП «Львівводоканал» перебуває на балансі відповідача.

Точка передачі послуг згідно з договором знаходиться на межі земельних ділянок сторін, а мережі, споруди та обладнання, які знаходяться до точки розподілу, розміщені на території відповідача та знаходяться на його балансі.

Відповідно до п.п. 2.2.4 договору абонент зобов»язується експлуатувати водопровідні та каналізаційні мережі, прилади на них, які знаходяться після точки розподілу, в якій відбувається передача послуг від «Львівводоканалу» абоненту.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.08.2012 у справі №5012/2462/12 встановлено, що МПП «ГРО», як абонент, є особою, що безпосередньо підключена до мереж ЛМКП «Львівводоканал». Аналогічні обставини встановлено і у рішенні Господарського суду Львівської області від 18.09.2017 у справі № 914/921/17. Тобто, судом встановлено, що мережі позивача безпосередньо підключені до мереж відповідача, а не третьої особи.

Окрім того, зазначеними рішеннями, наявними у матеріалах справи, встановлено, що позивач не має обов»язку повторно отримувати Технічні умови, оскільки такі ним вже отримано, а також не зобов»язаний повторно виготовляти Проект водомірного вузла, оскільки ним такий вже виготовлено та погоджено зі стороною відповідача.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що за невиконання зобов»язань згідно з п. 2.1.1. договору «Львівводоканал» сплачує абоненту неустойку у розмірі 0,03 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року, за кожен день невиконання, крім випадків, коли виконання зобовязання є неможливим з підстав, визначених цим договором або законом.

У розрахунку суми позову неустойка за період з 06.03.2018 по 13.07.2018 становить: 3 723,00 грн. * 0,03 * 130 днів = 14 519, 70 грн. (а.с. 98)

24.01.2018 між МПП «ГРО» та ТОВ «Центр муніципального розвитку» укладено договір оренди №01-18 та додаткову угоду №1 до договору.

Відповідно до п. 1.1 даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду частину приміщень нежитлової будівлі за адресою м. Львів, вул. Міжгірна, 52, загальною площею 406,80 квадратних метрів.

Згідно п.п. 3.1.2. договору орендар має право користуватися комунікаціями будівлі: системами електропостачання, газопостачання, опалення та водопостачання і водовідведення.

Пунктом 4.2. договору зазначено, що платіж за користування майном сторонами встановлено у розмірі, еквівалентному одному долару США по офіційному курсу Національного банку України станом на останній робочий день кожного текучого місяця оренди за один квадратний метр орендованої площі за повний місяць оренди з урахування податку на додану вартість. Платіж обчислюється у гривнях.

У п.п. 4.2.2 договору сторони узгодили, якщо орендар протягом місяця дії цього договору користується майном неповний місяць, то платіж за цей місяць підлягає перерахунку з розрахунку кількості календарних днів користування у співвідношенні до загальної кількості календарних днів у цьому місяці.

Згідно з п.п. 4.2.3 договору, якщо з незалежних від нього причин орендар тимчасово не має доступу до орендованого майна, або у орендованих приміщеннях не було електроенергії та/чи води, або не працювала каналізація, то платіж за такий місяць обчислюється з врахуванням положень п.п. 4.2.2 цього договору.

Сторони погодили, що орендар має право розірвати договір в односторонньому порядку, незалежно від причин настання відповідних обставин не з вини орендаря, шляхом вручення/направлення орендодавцю письмового повідомлення про розірвання договору, зокрема, у разі відсутності води та/чи неможливості користування каналізацією протягом 7 календарних днів підряд.

19.03.2018 представником ТОВ «Центр муніципального розвитку» (орендар) на адресу позивача скеровано лист із зазначенням того, що у разі подальшої відсутності води у орендованих приміщеннях, орендар розірве договір №01-18 від 24.01.2018 в односторонньому порядку.

30.03.2018 позивачем було отримано письмове повідомлення про розірвання договору оренди №01-18 від 24.01.2018, сторонами складено та підписано акт про повернення з оренди приміщення та інвентаря (а.с. 97).

Отже, як зазначив позивач, збитки полягають у неодержанні доходів від орендної плати, які він міг реально отримати від ТОВ «Центр муніципального розвитку» на підставі договору оренди №01-18 від 24.01.2018. У зв»язку із відсутністю води з 06.03.2018 ТОВ «Центр муніципального розвитку» сплатило орендну плату у березні 2018 року лише за 5 днів. Протягом квітня-червня 2018 року позивач не отримав доходів від орендної плати, на які він реально міг розраховувати у зв»язку із наданням послуг оренди.

У розрахунку суми позову, що додається до позовної заяви (а.с. 98), наведено розрахунок суми втраченої вигоди за період з 06.03.2018 по 30.06.2018, зокрема:

- в період з 06.03.2018 по 31.03.2018: 406,8 кв.м. * 26,543493 грн. * 26 днів ч 31 день = 9056,30 грн.;

- в період з 01.04.2018 по 30.04.2018: 406,8 кв.м. * 26,230057 грн. = 10 670,39 грн.;

- в період з 01.05.2018 по 31.05.2018.: 406,8 кв.м. Ч 26,135817 грн. = 10 632,05 грн.;

- в період з 01.06.2018 по 30.06.2018: 406,8 кв.м. Ч 26,189170 грн. = 10 653,75 грн.;

Разом: 9 056,30 грн. + 10 670,39 грн. + 10 632,05 грн. + 10 653,75 грн. = 41 012,49 грн.

Вищенаведене стало підставою для звернення МПП «ГРО» до відповідача з позовними вимогами про стягнення 14 519, 70 грн. неустойки за період з 06.03.2018 по 13.07.2018; 41 012, 49 грн. втраченої вигоди за період з 06.03.2018 по 30.06.2018.

Приписами ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Положеннями ст. 4 ГПК України визначено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов»язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього ж Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За приписами ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарських зобовязань є господарський договір.

У ч. 1 ст. 179 ГК України вказано, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 235 ГК України за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов»язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов»язання.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов»язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов»язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 цього ж кодексу передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, п.6.5. договору №303532 від 29.08.2001 сторони узгодили, що за невиконання зобов»язань згідно з п. 2.1.1 договору «Львівводоканал» сплачує абоненту неустойку у розмірі 0,03 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року, за кожен день невиконання, крім випадків, коли виконання зобов»язання є неможливим з підстав, визначених цим договором або законом.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як передбачено ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для покладення на особу відповідальності відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв»язок між протиправною поведінкою боржника та завданими збитками, вина.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції правомірно зроблено висновок, що протиправність поведінки відповідача полягає у порушенні господарського зобов»язання щодо забезпечення безперебійного водопостачання води в будівлю позивача, яке виникло з п.п. 2.1.1 договору №303532, підтверджується доказами припинення водопостачання 06.03.2018 і відсутністю подачі води протягом строку з 06.03.2018 по 13.07.2018.

Вищенаведене спростовує посилання скаржника на те, що припинення водопостачання відбулося не з вини ЛМКП «Львівводоканал» та позивач мав звернутися до балансоутримувача даних мереж і з»ясувати причини неполадок на його мережах.

Збитки позивача полягають у неодержанні доходів від орендної плати, які він міг реально отримати від ТОВ «Центр муніципального розвитку» на підставі договору оренди №01-18 від 24.01.2018. У зв»язку із відсутністю води з 06.03.2018 ТОВ «Центр муніципального розвитку» сплатило орендну плату у березні 2018 року лише за 5 днів, а з 30.03.2018 розірвано договір оренди. Протягом квітня-червня 2018 року позивач не отримав доходів від орендної плати, на які він реально міг розраховувати у зв»язку із наданням послуг оренди.

Наявність причинного зв»язку між протиправною поведінкою відповідача і неотриманими позивачем доходами підтверджується попередженням орендаря від 19.03.2018 та повідомленням про розірвання договору оренди від 30.03.2018. Причиною розірвання договору стала неможливість використання орендованих приміщень саме у зв»язку із відсутністю води. Акт надання послуг оренди у березі 2018 року у сукупності з розрахунком суми орендної плати за березень 2018 року, що складені з урахуванням договору оренди, підтверджують втрату позивачем частини доходу від орендної плати за березень 2018 року саме у зв»язку з відсутністю води в період з 06.03.2018 по 31.03.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов»язання.

Суд, провівши перерахунок заявлених до стягнення сум неустойки та збитків, встановив, що розрахунок, поданий позивачем, є правильним, тому заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки розмірі 14 519,70 грн. та 41 012,49 грн. збитків є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано факту належного виконання договірних зобов»язань.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_5 комунального підприємства Львівводоканал № Вих-Вд 11619-18 від 17.12.2018 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 12.11.2018 у справі №914/1260/18 залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.03.2019

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Кордюк Г.Т.

суддя Орищин Г.В.