ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа№ 910/3504/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Суліма В.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від прокуратури - Савицька О.В., прокурор, посвідчення №041103 від 04.02.16;

від позивача - Костюченко М.Є., довіреність № 31-4/5 від 10.01.19;

від першого відповідача - Сіденко В.О., довіреність № 11 від 02.01.19;

від другого відповідача - Гармашов Б.С., довіреність № 43 від 11.05.18;

від третього відповідача - Лисий М.І., адвокат, ордер №432607 від 02.12.18, Очкас Ю.А. - директор ТОВ "ППМГ";

від третьої особи представник - не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/3504/18 (суддя Маринченко Я.В., повний текст складено - 30.07.2018) за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву та товариства з обмеженою відповідальністю "ППМГ", за участю третьої особи - державного підприємства "Агроінвест" про визнання незаконними та скасування наказів, витребування майна з чужого незаконного володіння.

встановив наступне.

Заступник Генерального прокурора звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву), товариства з обмеженою відповідальністю "ППМГ" про визнання незаконними та скасування наказу ФДМУ від 24.10.2012 №3714 "Про перелік об'єктів, що підлягають приватизації", наказу регіонального відділення ФДМУ по м. Києву від 09.11.2012 №1612 "Рішення про приватизацію нежитлових приміщень (вул. Хрещатик, 24, Літ. "А")", визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень державної власності від 06.02.2013, укладеного між РВ ФДМУ по м. Києву та ТОВ "КПШ" про продаж нежилих приміщень з №1 по №31 (групи приміщень №180) (в літ. "А") загальною площею 516 кв. м., які розташовані в м. Києві по вул. Хрещатик, 24 та витребування вказаних приміщень у ТОВ "ППМГ" на користь Міністерства аграрної політики та продовольства.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Генеральною прокуратурою України встановлено незаконне вибуття з державної власності спірного нерухомого майна (нежилих приміщень з №1 по №31 (групи приміщень №180) (в літ. "А") загальною площею 516 кв. м., які розташовані в м. Києві по вул. Хрещатик, 24), що належить до державної власності, уповноваженим органом управління яким було Мінагрополітики України, та яке перебувало на балансі ДП "Агроінвест".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/3504/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з недоведеності обставин порушення процедури приватизації спірного майна шляхом викупу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник Генерального прокурора звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/3504/18 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що приватизація спірного об'єкта була проведена з порушеннями вимог норм чинного законодавства, зокрема, об'єкт продано за заниженою ціною, вартість невід'ємних поліпшень з урахуванням дійсної вартості об'єкту приватизації становила менше 25%, що не надавало ТОВ "КПШ" права на приватизацію нерухомого майна шляхом викупу, більше того прокуратурою встановлено, що орендарем взагалі не здійснювалось жодних ремонтних робіт з поліпшення майна та було надано Фонду державного майна України сфальсифіковані документи про проведення поліпшень.

Представники апелянта та позивача у справі в судовому засіданні надали пояснення, якими підтримали апеляційну скаргу.

Представники відповідачів заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; ухвали суду направлялися за адресою офіційного місцезнаходження вказаної особи.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою у даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін та третьої особи не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи, а також з урахуванням того, що неявка її представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 16.11.1957, №1280-р Міністерству сільського господарства УРСР наказано відселити підвідомчі йому організації з будинку по вул. Чекістів, 7 в новобудову Міністерства промисловості будівельних матеріалів УРСР по вул. Хрещатик, 24-28 у м. Києві.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів УРСР від 16.09.1991, №187-р нежитлову будівлю у м. Києві по вул. Хрещатик, 24 передано Міністерству сільськогосподарської політики УРСР, правонаступником якого є Міністерство аграрної політики та продовольства України, для розміщення центрального апарату міністерства.

Наказом від 08.02.2011 Мінагрополітики України, яке було уповноваженим органом управління державним майном - нежитловою будівлею по вул. Хрещатик, 24, вказану нежитлову будівлю площею 11646 кв.м. передано на баланс ДП "Агроінвест", про що складено акт приймання-передачі 01.03.2011.

У серпні 2011 року ТОВ "КПШ" звернулось РВ ФДМ України по м. Києву з листом про передачу ТОВ "КПШ" в оренду нежитлових приміщень загальною площею 516,6 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 24, які перебувають на балансі ДП "Агроінвест" з метою використання під приміщення закладу громадського харчування.

Згідно листів ДП "Агроінвест" від 19.08.2011, №414/54-19 та Мінагрополітики України від 30.08.2011, №37-11-1-15/13122, Міністерство та ДП "Агроінвест" не заперечували щодо надання в оренду нежитлових приміщень, площею 516,6 кв. м у будівлі по вул. Хрещатик, 24 у м. Києві.

Надалі, 13.10.2011 між РВ ФДМ України по м. Києву (орендодавець) та ТОВ "КПШ" (орендар) укладено договір оренди №5978 нерухомого майна, що належить до державної власності, за умовами якого, з урахуванням внесених відповідними договорами змін від 27.10.2011, 09.07.2012, 26.07.2012, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення, загальною площею 516, 60 кв.м. (на 1-му поверсі 113,70 кв. м, антресолі 1- 94,50 кв. м, антресолі 2 - 308,40 кв.м.), розміщене за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 24, літ. "А" в будівлі, що перебуває на балансі ДП "Агроінвест", вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.07.2011 становить 8243000 грн.

На підставі Акту приймання-передачі орендованого майна від 13.10.2011 РВ ФДМ України передало, а ТОВ "КПШ" прийняло в строкове платне користування зазначене майно.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, ТОВ "КПШ" зверталось до РВ ФДМУ по м. Києву, Мінагрополітики та ДП "Агроінвест" з листами про надання дозволу на здійснення ТОВ "КПШ" у орендованих приміщень невід'ємних поліпшень.

Листами від 24.11.2011 №37-31-15/18043 та від 25.11.2011 №510/15-54 Мінагрополітики та ДП "Агроінвест" повідомили ТОВ "КПШ", що не заперечують проти здійснення орендарем невід'ємних поліпшень згідно поданого переліку будівельних робіт з метою підтримання об'єкту оренди в належному стані.

РВ ФДМУ по м. Києву листами від 13.03.2012 №30-09/2266 та від 26.09.2012 № 30-09/8808 надано згоду ТОВ "КПШ" на здійснення невід'ємних поліпшень орендованого нерухомого майна відповідно з представленим описом передбачуваних поліпшень та кошторисною документацією, виконаною ТОВ "Фіброліт 7", загальна вартість робіт яких згідно кошторису витрат становить 2649161 грн. з ПДВ, а також додатковий дозвіл на здійснення додаткових невід'ємних поліпшень, відповідно до документації, виконаної ТОВ "САНА ЮГ", вартість яких згідно кошторису становить 15611 грн. з ПДВ.

ТОВ "КПШ" 19.04.2012 було надано РВ ФДМУ по м. Києву акти виконаних робіт та документів на підтвердження здійснення оплати виконаних робіт.

ТОВ "КПШ", листом від 28.04.2012 №45-1/04 звернулось до РВ ФДМУ по м. Києву про здійснення приватизації шляхом викупу орендованого нерухомого майна у відповідності до положень ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", вказуючи на здійснення ТОВ "КПШ" невід'ємних поліпшень на загальну суму 2649160,99 грн. з ПДВ.

Оскільки, Мінагрополітики України було уповноваженим органом управління спірним майном, яке перебувало на балансі ДП "Агроінвест", РВ ФДМУ по м. Києву 03.05.2012 звернулось з відповідними листами до Мінагрополітики України та ДП "Агроінвест" з метою отримання пропозицій щодо можливості приватизації зазначеного майна та включення його до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації.

Листами від 10.05.2012 №37-31-7/7870 та від 14.05.2012 №284/54-10 Мінагрополітики України та ДП "Агроінвест" вказали, що не заперечують проти приватизації орендованих ТОВ "КПШ" приміщень загальною площею 516,6 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 24 літ. "А"

На підставі Заяви ТОВ "КПШ" від 07.07.2012 про включення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації нежилих приміщень площею 516,60 кв. м у м. Києві по вул. Хрещатик, 24, літ. "А" шляхом викупу, надіслало на адресу ФДМУ лист від 22.10.2012 №30-03/9935 з проханням включити зазначений об'єкт до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Згідно переліку додатків, з вказаним листом до ФДМУ було надіслано всю документацію по зазначеному об'єкту нерухомості, в тому числі і щодо здійснення невід'ємних поліпшень, зокрема, листування щодо можливості здійснення поліпшень, кошториси, акти обстеження, договори про виконання ремонтних робіт, акти приймання-передачі виконаних робіт, довідки про вартість виконаних робіт, підсумкові відомості ресурсів, платіжні доручення, аудиторський висновок та інші.

Наказом ФДМУ від 24.10.2012 №3714 прийнято рішення про приватизацію об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень, загальною площею 516,6 кв. м, що орендуються ТОВ "КПШ", за адресою: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24, літ. "А" та знаходяться на балансі ДП "Агроінвест", а також включено зазначений об'єкт до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Відповідно до зазначеного вище Наказу ФДМУ та положень Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" Наказом РВ ФДМУ від 09.11.2012 №1612 наказано здійснити приватизацію шляхом викупу об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень, загальною площею 516,6 кв. м., що орендуються ТОВ "КПШ", за адресою: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24, літ. "А" та знаходяться на балансі ДП "Агроінвест".

З метою встановлення ціни продажу об'єкта приватизації РВ ФДМУ по м. Києву замовлено ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" здійснення оцінки вартості спірних нежитлових приміщень, за результатами якої ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" складено звіт, згідно якого вартість майна з поліпшеннями станом на 30.11.2012 склала 12985000 грн. (15582000 грн. з ПДВ), частка орендаря 2106000 (2527200 грн. з ПДВ), частка державного майна - 10879000 грн. (13054800 грн. з ПДВ).

У лютому 2013 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на підставі листа директора ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" було проведено рецензування звіту про оцінку вартості нежитлових приміщень, виконаного ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон", за результатами якого складено висновок експертного дослідження №745/13-43 від 08.02.2013.

Згідно вказаного висновку, Звіт про оцінку вартості нежитлових приміщень загальною площею 516,6 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 24 літ "А" в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, щодо описання характеристики об'єкта оцінки, що не вплинули на достовірність оцінки та може використовуватись з метою, зазначеною у звіті.

Також, на замовлення РВ ФДМУ по м. Києву Експертною радою Українського товариства оцінювачів у січні 2013 року було проведено рецензування звіту про оцінку вартості нежитлових приміщень, виконаного ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон", за результатами якого складено Рецензію на звіт №4-ЕР від 29.01.2013, згідно якої згаданий звіт відповідає нормативним вимогам, проте має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

В подальшому, 06.02.2013 між РВ ФДМУ по м. Києву (продавець) та ТОВ "КПШ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень державної власності шляхом викупу за ціною 13054800 грн. (з ПДВ).

Покупцем сплачено повну вартість об'єкта приватизації в розмірі 13054800 грн 19.02.2013, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням від 19.02.2013 №218 та не заперечується жодною з сторін.

Згідно акту приймання-передачі нежилих приміщень державної власності №1380 від 20.02.2013 зазначене нерухоме майно було передано ТОВ "КПШ".

Прокурор, вважаючи, що було допущено порушення порядку приватизації спірного майна шляхом викупу, звернувся до суду з даним позовом в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Щодо підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтерес держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтерес держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".

Отже, Суд вважає, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтерес держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому, необхідно з'ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У даному випадку, колегія суддів вважає, що не вчинення Міністерством аграрної політики та продовольства України дій щодо оскарження процедури приватизації шляхом викупу потребувало вжиття заходів прокурорського реагування.

Таким чином, наведене є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі суб'єкту владних повноважень.

При цьому, оцінка обґрунтованості визначення прокуратурою позивачем саме Міністерства аграрної політики та продовольства України за вимогами про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 06.02.2013 та витребування майна буде наведена судом нижче у даній постанові.

Згідно статей 1, 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До основних завдань Фонду державного майна України, зокрема належить реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Статтею 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, визначено, що у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для цілей оренди майна. Продаж нежитлових приміщень, будівель та споруд, які згідно із законодавством можуть бути об'єктами приватизації, незалежно від підпорядкування здійснюється державними органами приватизації відповідно до законодавства з питань приватизації.

Вказана норма закріплює право орендаря на викуп орендованого майна за умови: 1) прийняття рішення про приватизацію даного майна, 2) здійснення за рахунок коштів орендаря поліпшення, яке неможливо відокремити від об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менше як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передане саме в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна.

Отже, вищенаведеною нормою законодавства визначено обставини, згідно яких у орендаря державного майна виникає переважне право на його викуп у випадку прийняття відповідним органом приватизації рішення щодо відчуження такого майна шляхом його приватизації.

Згідно пунктів 8.1, 8.2 Порядку продажу об'єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 02.04.2012 № 439, викуп об'єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об'єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об'єкта передбачено чинним законодавством України. Ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.

Як вже вказувалося, з метою встановлення ціни продажу об'єкта приватизації РВ ФДМУ по м. Києву замовлено ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" здійснення оцінки вартості спірних нежитлових приміщень, за результатами якої складено звіт, згідно якого вартість майна з поліпшеннями станом на 30.11.2012 склала 12985000 грн. (15582000 грн. з ПДВ), частка орендаря 2106000 (2527200 грн. з ПДВ), частка державного майна - 10879000 грн. (13054800 грн. з ПДВ).

Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (ст.13) передбачено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

У лютому 2013 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на підставі листа директора ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" було проведено рецензування звіту про оцінку вартості нежитлових приміщень, виконаного ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон", за результатами якого складено висновок експертного дослідження №745/13-43 від 08.02.2013.

Згідно вказаного висновку, Звіт про оцінку вартості нежитлових приміщень загальною площею 516,6 кв. м, за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 24 літ "А" в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, щодо описання характеристики об'єкта оцінки, що не вплинули на достовірність оцінки та може використовуватись з метою, зазначеною у звіті.

Також, на замовлення РВ ФДМУ по м. Києву Експертною радою Українського товариства оцінювачів у січні 2013 року було проведено рецензування звіту про оцінку вартості нежитлових приміщень, виконаного ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон", за результатами якого складено Рецензію на звіт №4-ЕР від 29.01.2013, згідно якої згаданий звіт відповідає нормативним вимогам, проте має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

В свою чергу, прокурор, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі посилається на порушення порядку приватизації спірного майна шляхом викупу, та вказує на те, що вартість об'єкта оренди станом на час передачі майна в оренду становила 13774650 грн., а не 8243000 грн., що підтверджується висновком експертів, складеним за результатами проведення судової будівель-технічної експертизи №3086/3087/15-42 від 30.10.2015. Крім того, згідно вказаного висновку вартість спірного об'єкту приватизації станом на 30.11.2012 становить 15125200 грн.

Також, прокурор вказує на те, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 10.11.2017 №21764-45, враховуючи висновок судової будівель-технічної експертизи від 30.10.2015 №3086/3087/15-42 про те, що станом на 30.11.2012 ціна об'єкта приватизації складала 15125200 грн. без ПДВ, а об'єкт приватизації проданий за 10879000 грн. без ПДВ, то вартість об'єкта приватизації занижена на суму 4246200 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний об'єкт нерухомого майна було передано в оренду на підставі відповідної заяви ТОВ "КПШ", органом, уповноваженим нормами закону на здійснення дій щодо передачі в оренду об'єктів нерухомості державної власності, з дотриманнями порядку, встановленого чинним законодавством, зокрема, проведено оцінку вартості об'єкта нерухомості, про що складено відповідний звіт, отримано погодження органу, уповноваженого на управління вказаним майном (Мінагрополітики України), балансоутримувача (ДП «Агроінвест»).

В подальшому, за наявності відповідного погодження як РВ ФДМУ по м. Києву, так і органом, уповноваженим на управління орендованим майном (Мінагрополітики України), балансоутримувачем (ДП "Агроінвест"), орендарем здійснено поліпшення орендованого майна та надано докази проведення робіт з поліпшення майна, вартості проведених поліпшень до РВ ФДМУ по м. Києву.

Враховуючи проведення робіт з поліпшення орендованого майна на суму 2649160,99 грн. з ПДВ, виконаних за наявності згоди відповідно до норм чинного законодавства про оренду держаного майна, ТОВ "КПШ" звернулось до РВ ФДМУ по м. Києву із відповідною заявою щодо приватизації орендованого майна шляхом викупу.

В свою чергу, РВ ФДМУ по м. Києву було здійснено перевірку всіх поданих ТОВ "КПШ" документів, які підтверджують факт проведення та вартість з поліпшення орендованого майна, в обсягах, погодженими РВ ФДМУ по м. Києву, зокрема, договорів, укладених ТОВ "КПШ" з ТОВ "Фіброліт 7" та ТОВ "Сана Юг", актів виконаних робіт КБ-2в, підписаних сторонами, платіжних доручень на сплату вартості виконаних робіт підрядним підприємствам, бухгалтерської довідки ТОВ "КПШ", аудиторського висновку щодо вартості поліпшень орендованого майна від 10.10.2012, та прийнято рішення звернутися до ФДМУ про включення зазначеного об'єкта до переліку об'єктів державного майна, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Щодо наявного звіту про оцінку вартості об'єкта приватизації, складеного ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" 2012 року, слід зазначити, що його було неодноразово рецензовано на замовлення як РВ ФДМУ по м. Києву, так і товариства, яке проводило оцінку і встановлено відповідність звіту вимогами нормативних документів з оцінки майна.

Крім того, що звіти про оцінку майна, проведені ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" у 2011 та 2012 роках з метою визначення вартості спірного майна для передачі його в оренду та викупу, станом на час розгляду справи є чинними, доказів невідповідності висновків, зазначений з вказаних звітах, суду не надано.

Крім того вказані звіти було складено безпосередньо за результатами огляду майна на час його передачі в оренду та продажу.

Стосовно посилань апелянта на те, що невід'ємні поліпшення спірного майна не проводились, а його вартість на момент передачі в оренду та приватизації була занижена, що на думку прокурора, підтверджується висновками експертиз, від 10.11.2017 №21764/17-45, від 25.10.2017 №17 та від 30.10.2015 №3086/3087/15-42, слід зазначити наступне.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказані висновки не можуть бути належними доказами нездійснення поліпшення спірного майна та заниження його вартості, оскільки вони складені по спливу значного проміжку часу після проведених оцінок у 2011 та 2012 роках.

Так, за вказаний час стан об'єкта міг змінитися.

Крім того, у висновку експертів від 30.10.2015 №3086/3087/15-42 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, експертами зазначено, що встановити дату/період, виконавця/виконавців проведених в приміщеннях робіт, в тому числі додаткових робіт, виконаних тим чи іншим виконавцем, не вбачається за можливе, оскільки пройшов значний проміжок часу.

Також, у висновку вказано, що перевірити повний обсяг та якість невід'ємних поліпшень на момент проведення обстеження не вбачається за можливе.

У висновку від 10.11.2017 №2164/17-45, експертами взято за основу висновок експертів від 30.10.2015 для визначення розміру заниження вартості об'єкта приватизації, при цьому не взято до уваги, що відчуження спірного майна відбувалось за ціною вартості частки держави у нерухомому майні, яка становила 13054800 грн. з ПДВ, тоді як різниця визначалась експертом, виходячи із загальної вартості об'єкта нерухомості з урахуванням здійснених поліпшень.

Суперечливими є також відомості, які містяться у наданих прокурором висновку експертів від 30.10.2015 №3086/3087/15-42 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 25.10.2017 №17, зокрема щодо здійснених поліпшень орендованого майна.

Так, висновком експертів від 30.10.2015 встановлено, що за результатами візуально-інструментального обстеження встановлено, що характеристики конструктивних елементів та їх опоряджувальних покриттів відповідають переліку виконаних робіт, зазначених в актах виконаних робіт, проте неможливо визначити ким та коли виконувались зазначені роботи.

В свою чергу, згідно висновку експерта від 25.10.2017 №17 факт виконання робіт ТОВ "Фіброліт 7" та ТОВ "Сана Юг" не підтверджується взагалі.

З огляду на викладене, вказані висновки не можуть підтвердити обставин, на які посилається апелянт, щодо нездійснення поліпшення спірного майна та заниження його вартості.

Таким чином, враховуючи наявність чинного звіту про оцінку вартості об'єкта приватизації, складеного ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон" 2012 року, який було неодноразово рецензовано на замовлення як РВ ФДМУ по м. Києву, так і товариства, яке проводило оцінку, колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю доводи скаржника про нездійснення поліпшення спірного майна та заниження його вартості.

Наявність інших звітів (дані яких до того ж є суперечливими один одному), на які посилається апелянт, не спростовує оцінки вартості об'єкта приватизації, визначеної звітом ТОВ "Консалтинговий центр "Маркон".

Стосовно посилань прокурора на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2018 у справі №1-кп/761/1047/2018 та ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.02.2018 у справі №761/1046/2018 якими, на думку прокуратури, встановлено факт невиконання робіт ТОВ "Фіброліт 7" та ТОВ "Сана Юг" з поліпшення орендованого ТОВ "КПШ" майна, то судом першої інстанції вірно зазначено, що вказаними ухвалами встановлено факт внесення керівниками зазначених товариств завідомо неправдивих відомостей до актів виконаних робіт, зокрема, щодо їх обсягу. Проте, судами не досліджувалось питання проведення будівельних робіт, їх обсяг та не надавалась оцінка зазначеним обставинам, а є лише посилання на висновки експертизи від 25.10.2017 №17.

Враховуючи наведене вище, орендар - ТОВ "КПШ" повністю виконало вимоги пункту 1 частини першої статті 18-2 ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", здійснивши, за згодою орендодавця, поліпшення орендованого майна (об'єкта малої приватизації групи "А") загальною вартістю 2 527 200 грн.

Таким чином, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Фондом державного майна України при прийнятті оспорюваних наказу ФДМУ від 24.10.2012 №3714 "Про перелік об'єктів, що підлягають приватизації" та наказу Регіонального відділення ФДМУ по м. Києву від 09.11.2012 №1612 "Рішення про приватизацію нежитлових приміщень (вул. Хрещатик, 24, Літ. "А")" було дотримано порядок прийняття таких рішень, визначений нормами законодавства про приватизацію.

На час прийняття зазначених наказів ТОВ "КПШ" було подано всю необхідну документацію, яка підтверджувала проведення робіт з поліпшення орендованого майна. Органами приватизації здійснено перевірку зазначеної документації та прийнято відповідні рішення щодо можливості приватизації орендованого майна шляхом викупу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про законність процедури приватизації шляхом викупу орендарем зазначених нежитлових приміщень.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення вимог про визнання незаконними та скасування наказу ФДМУ від 24.10.2012 №3714 "Про перелік об'єктів, що підлягають приватизації", наказу регіонального відділення ФДМУ по м. Києву від 09.11.2012 №1612 "Рішення про приватизацію нежитлових приміщень (вул. Хрещатик, 24, Літ. "А")" відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо їх необґрунтованості.

Стосовно вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень державної власності від 06.02.2013, укладеного між РВ ФДМУ по м. Києву та ТОВ "КПШ"про продаж нежилих приміщень з №1 по №31 (групи приміщень №180) (в літ. "А"), загальною площею 516 кв.м., які розташовані в м. Києві по вул. Хрещатик, 24, слід зазначити наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 роз'яснено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними. Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент укладення оскаржуваного правочину (06.02.2013) власником спірних приміщень була держава Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, що підтверджується Свідоцтвом про право власності серії САЕ №777325 від 07.12.2017 (т.1, а.с.55) та Витягами з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.12.2012 (т.1, а.с.58) та з Реєстру про державну реєстрацію прав від 20.12.2012 (т.1, а.с.59).

Враховуючи наведене та з огляду на відсутність належності спірного приміщення станом на момент вчинення оскаржуваного правочину Міністерству аграрної політики та продовольства України, яке в свою чергу не його стороною, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність порушення прав Міністерства укладенням спірного договору.

Окрім наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, прокурор, заявляючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень державної власності від 06.02.2013, укладеного між РВ ФДМУ по м. Києву та ТОВ "КПШ", визначив відповідачем, зокрема, ТОВ "ППМГ".

В свою чергу, вимог до ТОВ "КПШ", як сторони оскаржуваного правочину, не було заявлено.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень державної власності від 06.02.2013 не були пред'явлені до тієї особи, яка повинна за ними відповідати.

Статтею 48 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість залучення до участі у справі співвідповідача, проте лише за клопотанням позивача.

У даному випадку, ані прокурором, ані визначеним ним позивачем, не було подано до суду першої інстанції відповідного клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача.

Наведене, в свою чергу, є також підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання вказаного договору недійсним.

Стосовно суті вказаної позовної вимоги, слід зазначити наступне.

Так, у позовній заяві підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень державної власності від 06.02.2013 прокурором визначено - порушення вимог приватизаційного законодавства.

Враховуючи встановлення судом обставин відсутності порушення вимог приватизаційного законодавства, про що було вказано вище, підстави для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі - продажу відсутні.

Стосовно позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у ТОВ "ППМГ" на користь Мінагрополітики України, слід зазначити наступне.

Так, 28.02.2013 між ТОВ "КПШ" та ТОВ "ППМГ" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ТОВ "КПШ" передало у власність, а ТОВ "ППМГ" прийняло нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 516,6 кв. м по вул. Хрещатик, 24, літ. "А" у м. Києві.

На підставі вказаного договору проведено державну реєстрацію права власності на вказане майно за відповідачем 3 - ТОВ "ППМГ".

Прокурор, звертаючись до суду із даним позовом, зазначає, що враховуючи порушення вимог приватизаційного законодавства вказане майно підлягає витребуванню у ТОВ "ППМГ", як добросовісного набувача в порядку ст.388 Цивільного кодексу України.

Так, стаття 388 Цивільного кодексу України встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном, тобто не власника, про повернення індивідуально-визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Недобросовісним набувачем є особа, яка на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому випадку.

Для застосування приписів статтті 388 Цивільного кодексу України необхідною умовою є доведення заявником насамперед того факту, що він є власником майна (титульним володільцем). Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з незаконного володіння, як у добросовісного, так і у недобросовісного набувача, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

У даному випадку, об'єкт продажу належав Державі в особі Верховної Ради України та був закріплений на праві господарського відання за державним підприємством Міністерства аграрної політики та продовольства України "Агроінвест", яке в свою чергу відповідно до Статуту мало право укладати угоди, набувати майнових та особистих немайнових прав.

В свою чергу, на Міністерство аграрної політики та продовольства України було покладено функції органу управління цим майном.

Згідно статті 4 ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній та комунальній власності, є відповідно Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна (п.п. и) п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності").

Як вже було вказано, станом на момент укладення оскаржуваного правочину (06.02.2013) власником спірних приміщень була держава Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, що підтверджується Свідоцтвом про право власності серії САЕ №777325 від 07.12.2017 (т.1, а.с.55) та Витягами з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.12.2012 (т.1, а.с.58) та з Реєстру про державну реєстрацію прав від 20.12.2012 (т.1, а.с.59).

За наведених обставин, витребувати майно в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України може саме Фонд державного майна України.

В свою чергу, ані прокурором, ані позивачем не надано доказів які б підтверджували наявність у Міністерства аграрної політики та продовольства України майнових прав на оспорюване майно станом як на момент укладення договору купівлі - продажу, так і на даний час.

Таким чином, є відсутньою необхідна умова для задоволення вимоги про витребування майна в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України - наявність правомочностей власника у того органу, на користь якого витребовується відповідне майно.

З огляду на те, що відповідно до норм чинного законодавства Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, до основних завдань якого, зокрема належить реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна і який в особі регіональних відділень виступає продавцем такого майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним позивачем у вказаній справі має бути саме Фонд державного майна України чи його регіональне відділення.

Натомість, вимоги прокурора щодо витребування спірного майна на користь Мінагрополітики України не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки Міністерство є органом управління спірним майном і не виступало продавцем державного майна, крім того відсутні докази порушення прав Міністерства у зв'язку з відчуженням зазначеного майна.

Окрім наведеного, колегією суддів враховується також наступне.

За змістом частини п'ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до зазначеної норми набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати.

Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. При цьому, частина 5 статті 12 ЦК України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

Як вже було вказано, відчуження спірного нерухомого майна здійснено РВ ФДМУ по м. Києву, відповідно до Законів України "Про Фонд державного майна України" та "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", як регіональним відділенням центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації в ході приватизації зазначеного майна шляхом викупу.

При цьому, було отримано згоду на приватизацію зазначеного майна від органу, уповноваженого на управління таким майном та балансоутримувача майна.

Також, матеріалами справи підтверджується та не заперечується представниками всіх учасників справи факт сплати повної суми вартості ТОВ "КПШ" за придбане майно.

Отже, факт реалізації державного майна в ході його приватизації органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, за згоди на приватизацію від органу, уповноваженого на управління таким майном та отримання грошових коштів за приватизацію свідчить про наявність волі держави в особі РВ ФДМУ по м. Києву на відчуження зазначеного нерухомого майна, що виключає факт вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на його відчуження виключає можливість витребування цього майна від добросовісного набувача.

З наведеного слідує, що ТОВ "ППМГ" є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки придбало його у особи, яка була власником майна на час його відчуження, не знало і не могло знати про наявність перешкод щодо відчуження майна, а отже, навіть у випадку здійснення приватизації майна з порушенням процедури приватизації, відсутні підстави для витребування майна у добросовісного набувача - ТОВ "ППМГ" в порядку ст.388 ЦК України, оскільки майно вибуло з володіння держави за наявності волі власника (держави в особі РВ ФДМУ по м. Києву) на відчуження спірного об'єкту нерухомості.

Враховуючи викладене, а також те, що судом не встановлено порушень зі сторони ФДМУ та РВ ФДМУ по м. Києву в процесі здійснення приватизації спірного майна, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині витребування вказаного майна на користь Мінагрополітики України.

Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому місцевим господарським судом правомірно відмовлено в їх задоволенні.

Стосовно заяви третього відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.

У будь - якому випадку, прокурором було пропущено строк позовної давності за пред'явленими вимогами.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17.

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, і в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц, від 20.11.2018 у справі №907/50/16.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор.

Наведе відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України у справах №3-932гс17 від 18.10.2017, №3-869гс17 від 16.08.2017, №3-455гс17 від 07.06.2017, №3-1486гс16 від 22.03.2017, №916/2122/13 від 22.04.2015, №11/163/2011/5003 від 25.03.2015 та підтримується усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі № 914/801/17, від 19.06.2018 у справі №922/2756/17.

У даному випадку, враховуючи наявність погодження Мінагрополітики на здійснення орендарем невід'ємних поліпшень орендованого майна, а також на приватизацію орендованих ТОВ "КПШ" приміщень, Держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України повинна була довідатись про оскаржувані наразі накази ФДМУ, якими, за доводами прокурора, порушуються права держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, одразу після їх прийняття, тобто ще у 2012 році.

Натомість, із даним позовом, прокурор звернувся до суду лише у березні 2018 року, тобто по спливу майже 6 років з дня видачі оскаржуваних наказів.

Посилання прокурора на те, що про порушення вимог законодавства про приватизацію спірного майна Генеральній прокуратурі України стало відомо саме із висновків експертиз від 30.10.2015, від 25.10.2017 та від 10.11.2017, а Мінагрополітики - після відкриття у листопаді 2017 досудового розслідування, жодним чином не спростовують того, що держава в особі уповноваженого органу не могла дізнатися про вказані обставини раніше.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на її заявника (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №910/3504/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - Заступника Генерального прокурора.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 04.03.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді В.В. Сулім

М.А. Дідиченко