ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"22" лютого 2019 р. м. Ужгород Справа № 907/928/14

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

розглянувши скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут гірничо-хімічної промисловості» №01/06 від 15.01.2019 (надійшла до суду 18.01.2019) про визнання неправомірними дії (рішення) заступника начальника Тячівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 незаконними та зобовязання державного виконавця відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017 у справі №907/928/14

у справі №907/928/14

За позовом ТОВ "Інститут "Гірничо-хімічної промисловості", м. Львів

до відповідача: Державного підприємства "Виробнича дирекція з ліквідації Солотвинського солерудника", смт. Солотвино Тячівського району

за участі 3-ї особи на стороні відповідача без самостійних вимог: ДП "Солотвинський солерудник", смт. Солотвино Тячівського району

про стягнення 2 223 824,71 грн.

за участю представників:

від стягувача - ОСОБА_2 за довіреністю 01/56 від 11.02.2019 року, посвідчення адвоката 1293 від 04.11.2017 року;

від боржника не зявився;

від третьої особи не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.11.2014р. по справі №907/928/14 присуджено до стягнення з державного підприємства «Виробнича дирекція з ліквідації «Солотвинського солерудника» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Гірничо-хімічна промисловість» суму 2031998,65 грн. з яких 1965100 грн. - сума основного боргу, сума 37664,42 грн. інфляційні втрати, а сума 29234,23 грн. відсотки за користування чужими коштами, а також суму 20639,97 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду від 27.03.2017 року затверджено мирову угоду, укладену між ТОВ "Інститут "Гірничо-хімічної промисловості", м. Львів та Державним підприємством "Виробнича дирекція з ліквідації Солотвинського солерудника" на стадії виконання рішення суду від 20.11.2014 у справі №907/928/14.

08.01.2019 на адресу стягувача надійшло повідомлення від державного виконавця про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання у звязку з тим, що ухвала суду про затвердження мирової угоди не передбачає заходів примусового виконання.

18.01.2019 до Господарського суду Закарпатської області надійшла скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут гірничо-хімічної промисловості» №01/06 від 15.01.2019 (надійшла до суду 18.01.2019) про визнання неправомірними дії (рішення) заступника начальника Тячівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 незаконними та зобовязання державного виконавця відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017 у справі №907/928/14.

Ухвалою суду від 21.01.2019 призначено до розгляду скаргу на 04.02.2019.

Ухвалою суду від 04.02.2019 розгляд скарги повторно відкладено на 22.02.2019 з підстав, наведених у ній.

Представник стягувача у судовому засіданні з розгляду скарги заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Боржник свого повноважного представника у судове засідання не направив.

Орган ДВС явку свого уповноваженого представника у засідання суду також не забезпечив, письмово викладеної позиції по суті скарги суду не подав.

Відповідно до ч. 2 ст. 342 ГПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності представників боржника виконавчого провадження та органу ДВС.

Заслухавши пояснення стягувача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2014р. у справі №907/928/14 стягнуто з Боржника на користь Стягувача 2 031 998,65 грн., з яких: 1 965 100,00 грн. суми основного боргу; 37 664,42 грн. інфляційних втрат; 29 234,23 грн. відсотків за користування чужими коштами; 20 639,97 грн. витрат по сплати судового збору.

На виконання даного рішення був виданий наказ Господарського суду Закарпатської області №907/928/14 від 02.12.2014р.

17.02.2015р. Тячівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області відкрив виконавче провадження стосовно примусового виконання наказу господарського суду Закарпатської області №907/928/14 від 02.12.2014р.

27.03.2017р. Господарський суд Закарпатської області постановив ухвалу у справі №907/928/14 про затвердження мирової угоди між Стягувачем і Боржником.

На підставі даної ухвали 31.03.2017р. Тячівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області закінчив виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Закарпатської області №907/928/14 від 02.12.2014р.

Боржник не виконав умови затвердженої судом мирової угоди (п.п. 1, 2, 3) - впродовж шести місяців з моменту набрання законної сили вказаної ухвали не сплатив 1 925 789,69 грн.

У звязку з чим, Стягувач вирішив стягнути всю заборгованість Божника, яка встановлена рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.11.2014р. у справі №907/928/14 (2 013 328,31 грн.) в примусовому порядку.

Разом з тим, ухвала господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 не відповідала вимогам до виконавчого документу, які встановлені ст.ст. 193,327 ГПК України та ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з чим, Стягувач звернувся до господарського суду Закарпатської області з відповідною заявою.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 15.03.2018р. у справі №907/928/14 приведено у відповідність до ст.ст. 193, 327 ГПК України та ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» ухвалу господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 та виправлено в її тексті допущену технічну описку.

Отже з моменту постановлення Господарським судом Закарпатської області ухвали від 15.03.2018р. у справі №907/928/14, ухвала господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 приведена у відповідність вимогам до виконавчого документа, які встановлені ст.ст. 193, 327 ГПК України та ст.4 Закону України «Про виконавче провадження.

Стягувач керуючись ч.3. ст.193, ст.ст. 326, 327 ГПК України та нормами Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до Державної виконавчої служби з відповідною заявою про примусове виконання судового рішення.

08.01.2019р. на адресу Стягувача надійшло повідомлення від Державного виконавця №21041 від 26.12.2018р. про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання (докази дати отримання повідомлення в матеріалах справи).

Вказана постанова була мотивована тим, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 не передбачає заходів примусового виконання (п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Вважаючи зазначену постанову незаконною та такою, що порушує права стягувача, останній звернувся до суду з даною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що державний виконавець не вжив своєчасно та в повному обсязі заходів, передбачених Законом України "Про виконавче провадження" щодо належного примусового виконання судового рішення та просить її скасувати.

Розглядаючи скаргу по суті та перевіряючи доводи скаржника, суд виходив з наступного.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12. 2012 №18-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - в редакції Закону, що набрала чинності 05.10.2016 р.) державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Зокрема, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

- з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

- безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. п. 3, 5-6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження").

З аналізу змісту повідомлення Державного виконавця від 26.12.2018р. №21041 вбачається, що на думку Державного виконавця Стягувач не має права звертатися до відділу ДВС за примусовим виконанням ухвали від 27.03.2017р. у справі №907/928/14, оскільки нею передбачено право Стягувача на звернення до суду щодо стягнення з Боржника заборгованості, у разі не виконання ним зобовязань за мировою угодою.

Як вбачається з тексту резолютивна частина ухвали від 27.03.2017р. у справі №907/928/14, така чітко визначає застосування заходів примусового виконання рішень, а саме: Пунктом 2 затвердженої мирової угоди визначено, що Боржник зобовязується та гарантує оплатити Стягувану 1 925 789,69 грн. шляхом перерахування зазначеної суми коштів на розрахунковий рахунок Стягувана впродовж шести місяців з моменту набрання законної сили ухвалою господарського суду про затвердження даної мирової угоди.

Крім того, згідно з пунктом 4 мирової угоди Стягувач і Боржник домовились, що за умови виконання Боржником п.1, п.2 та п.3 даної мирової угоди у встановлений строк Стягувач відмовляється від позовних вимог в частині стягнення з Боржника 37 664,42 грн. інфляційних виплат та 29 234,23 грн. відсотків за користування чужими коштами, а також суму 20 639,97 грн. втрат по сплаті судового збору і борг вважатиметься погашеним у повній мірі.

В свою чергу, станом на сьогоднішній день, Боржник не здійснив жодних оплат стосовно виконання затвердженої мирової угоди, чим порушив законні права та інтереси Стягувача.

Таким чином, Боржником не виконано затвердженої судом мирової угоди, що свідчить про необхідність примусового стягнення з Боржника 2 013 328,31 грн., з яких:

1 925 789,69 грн. основного боргу;

37 664,42 грн. інфляційних втрат;

29 234,23 грн. відсотків за користування чужими коштами;

20 639,97 грн. витрат по сплати судового збору.

Указані обставини, що були встановлені під час розгляду скарги, свідчать про неналежне виконання державним виконавцем покладених на нього обов'язків, у той час як статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено обов'язок державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У свою чергу, бездіяльність Тячівського РВ ДВС з невиконання ухвал Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. та від 15.03.2018р. по даній справі фактично позбавила стягувача права на своєчасне отримання присудженої суми заборгованості (незалежно від її розміру).

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч. 2 ст. 18).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 16 Закону України "Про виконавче провадження" представництво юридичних осіб у виконавчому провадженні здійснюється їх керівниками чи органами, посадовими особами, які діють у межах повноважень, наданих їм законом чи установчими документами юридичної особи, або через представників юридичної особи. Представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності. Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або у виданій довіреності.

В ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

1 1) судові накази;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, визначений ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що в п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

При цьому, судом встановлено, що ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. та від 15.03.2018р у справі № 907/928/14 відповідають вимогам, встановленими ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та справедливого виконання рішення, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут гірничо-хімічної промисловості» в частині визнання незаконною та скасування повідомлення Державного виконавця від 26.12.2018р. №21041 щодо повернення ухвал господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 та від 15.03.2018р. у справі №907/928/14 Стягувачу без прийняття їх до виконання та зобовязання Державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право Стягувача та винести постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання ухвали господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14; розпочати примусове виконання ухвали господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст. ст. 197, 202, 216, 234, 339, 342 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут гірничо-хімічної промисловості» №01/06 від 15.01.2019 (надійшла до суду 18.01.2019) про визнання неправомірними дії (рішення) заступника начальника Тячівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 незаконними та зобовязання державного виконавця відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017 у справі №907/928/14 задовольнити.

Визнати неправомірним повідомлення Державного виконавця від 26.12.2018р. №21041 щодо повернення ухвал господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 та від 15.03.2018р. у справі №907/928/14 Стягувачу без прийняття їх до виконання.

Зобовязати Державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право Стягувача) та: винести постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання ухвали господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14; розпочати примусове виконання ухвали господарського суду Закарпатської області від 27.03.2017р. у справі №907/928/14 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Ухвала підписана 01.03.2019.

Ухвала суду підлягає оскарженню в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Ремецькі О.Ф.