СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2019 р. Справа № 922/2447/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

за участю секретаря судового засідання Черкас В.М.,

за участю представників:

позивача - Черкасов О.В., на підставі ордеру від 21.01.2019 серія ХВ №1225, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 13.05.2015 №1927, Андрійко О.В., на підставі ордеру серія ХВ №1419 від 22.01.2019 свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 14.09.2016 №2015, Бекузаров Р.Е., ордер від 26.02.2019 серія ХВ №0045, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27.07.2012 №1278;

1-го відповідача - Корнева О.С., на підставі ордеру від 19.09.2018 серія ХВ №000246, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 10.01.2014 №1160

2-го відповідача - ОСОБА_5, на підставі ордеру серія ХВ 000110№ від 20.02.19, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 03.06.2015 №1723, ОСОБА_6, на підставі ордеру серія ХВ №1514 від 15.01.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 19.04.2017 №2079; ОСОБА_7 особисто;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - ОСОБА_8 за довіреністю від 02.01.2019 №35/0/277-18,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_9 (вх.№ 322), на рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2018, ухвалене суддею Аюповою Р.М. в приміщенні господарського суду Харківської області (повний текст рішення складено 08.01.2019),

у справі №922/2447/18,

за позовом фізичної особи ОСОБА_9, м. Харків,

до 1-го відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Харківської міської ради, м.Харків,

2-го відповідача - фізичної особи ОСОБА_7, м.Харків,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною угоди, визнання недійсним рішення, скасування реєстраційних дій,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа ОСОБА_9 звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" фізичної особи ОСОБА_7, в якому просила суд:

1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" від 23.05.2012, укладений між ОСОБА_9 (ід. номер НОМЕР_1) та ОСОБА_7 (ід. номер НОМЕР_2), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В., зареєстрований у реєстрі за № 467.

2. Визнати недійсною угоду про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074).

3. Визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074), оформлені протоколом № 1/05-12 від 21.05.2012.

4. Визнати недійсними зміни № 2 до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074), зареєстровані 28.05.2012 за № 3009381.

5. Скасувати реєстраційні дії, вчинені державним реєстратором до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074):

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 28.05.2012 № 3009381; зміна видів діяльності, зміна складу або інформації про засновників;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2012 за №4009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 25.01.2013 за №5009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 27.11.2013 за №6009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2014 за №7009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 19.11.2015 за №8009381; зміна додаткової інформації;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 18.05.2018 за № 9009381; зміна органу управління, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах юридичної особи; 18.05.2018 № 0009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна відомостей про підписантів, зміна складу підписантів;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 29.08.2018 № 1009381; інші зміни;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах; 30.08.2018 № 2009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна складу підписантів.

6. Стягнути з TOB "Афаліна" (ідентифікаційний код 22701074) та ОСОБА_7 (ід. номер НОМЕР_2) солідарно на користь позивача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.09.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.12.2018 позов Фізичної особи ОСОБА_9 в частині вимог про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна", а рамках розгляду справи № 922/2447/18 - залишено без розгляду.

Рішенням господарського суду від 27.12.2018 у справі № 922/2447/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна", оформлених протоколом № 1/05 від 21.05.2012, зазначивши, що при проведенні спірних загальних зборів учасників товариства був дотриманий кворум, оскільки на зборах були присутні учасники товариства ОСОБА_9 та ОСОБА_7, які у сукупності володіли 100% часткою у статутному капіталі товариства; вартість частини майна товариства, виходячи з розрахунку чистих активів юридичної особи, яка визначається пропорційно частці позивача у статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення), дорівнює негативному показнику, отже, фактично не підлягала виплаті при виході учасника з товариства; вільне волевиявлення позивача щодо наміру виходу зі складу учасників товариства підтверджується укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 договором купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна", посвідченим 23.05.2012 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В. за реєстровим №467.

З огляду на те, що вимога позивача про визнання недійсними зміни №2 до статуту ТОВ "Афаліна", зареєстровані 28.05.2012 за № 3009381, є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Афаліна", оформленого протоколом № 1/05-12 від 21.05.2012, суд відмовив в задоволенні даної вимоги.

Також місцевий господарський суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача, що укладенням спірного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012 у зв'язку з виходом позивача зі складу учасників, останній був введений в оману іншою стороною договору, з огляду на недоведеність відповідних обставин належними доказами, на підставі яких можливо встановити умисел недобросовісності ОСОБА_7 ввести в оману позивача.

Водночас вимога про скасування реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором до державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ТОВ "Афаліна" пред'явлена до Управління державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації Харківської міської ради, який не є відповідачем у даній справі, у зв'язку з чим також залишена судом без задоволення.

Не погодившись з рішенням, ухваленим господарським судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулася фізична особа ОСОБА_9, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2018 у справі № 922/2447/18 та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; під час апеляційного розгляду просить вирішити питання про призначення та проведення судової економічної експертизи стосовно ринкової вартості майна ТОВ "Афаліна"; вирішити питання розподілу судових витрат між позивачем та відповідачами.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог скаржник вказує на те, що особисте немайнове право позивача на вихід з учасників товариства було реалізовано ним відповідно до норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про господарські товариства" з попередженням виконавчого органу цього товариства з дати прийняття відповідної зави від 20.01.2012. Відповідно, стверджує, що з вказаної дати у позивача виникло право на отримання вартості частки майна товариства, яке не могло бути предметом договору купівлі-продажу частики в статутному капіталі, укладеного 23.05.2012, та обов'язок товариства здійснити з ним розрахунок. На думку заявника апеляційної скарги, ОСОБА_7 укладаючи спірний договір купівлі-продажу від 23.05.2012, мала мету позбавити позивача майнових прав на частку майна товариства та отримання його вартості внаслідок виходу позивача зі складу учасників. Відповідно, зазначає, що будучи обізнаною щодо обсягу корпоративних прав, які відчужувались позивачем, ОСОБА_9 погодилась на продаж частки у статутному капіталі за номінальною ціною, а не за вартістю чистих активів товариства, право на отримання частини вартості яких вона вже мала, але яке заперечується відповідачем укладенням спірного договору.

Крім того, заявник вказує, що рішення загальних зборів товариства, оформлене протоколом № 1/05 від 21.05.2012, не відповідає вимогам ст. 148 Цивільного кодексу України, ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", оскільки право виходу учасника не потребує будь-якої згоди інших учасників або виконавчого органу товариства, а право відчуження учасником товариства своєї частки іншому учаснику цього ж товариства не потребує вирішення загальними зборами та отримання відповідного дозволу. На думку заявника, прийняття другого рішення порядку денного зазначених зборів щодо перерозподілу часток у статутному капіталі до укладення відповідної угоди про відступлення частки в статутному капіталі безумовно порушує майнове право позивача на отримання вартості частки майна товариства, яке виникло з моменту подачі відповідної заяви до виконавчого органу ТОВ "Афаліна" та фактично підтверджено загальним зборами при вирішенні першого питання.

Вимоги позивача про визнання недійсними внесених після виходу ОСОБА_9 за складу товариства наступних змін до статутних документів та скасування їх реєстрації в Єдиному державному реєстрі, на думку заявника, є похідними від вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів від 21.05.2012 та договору про купівлі-продаж частки у статутному капіталі від 23.05.2012, та залежали від законного та обґрунтованого вирішення судом спору щодо визначених вище вимог позивача.

Також заявник вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягали у тому, що, приймаючи до уваги докази, а саме копії балансу та фінансового звіту, висновок фахівця ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса щодо від'ємного значення вартості чистих активів товариства за 2012 рік, які надані відповідачами, суд першої інстанції без належного правового обґрунтування відхилив звіти суб'єкта оціночної діяльності стосовно ринкової вартості нерухомого майна та технічного обладнання товариства, які надані позивачем, чим порушив приписи ст. 86 ГПК України.

Від ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 1914 від 20.02.2019), в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2018 залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2018 залишити без змін.

Від ОСОБА_9 надійшло клопотання про призначення експертизи (вх. 2158 від 26.02.2019).

В обґрунтування зазначеного клопотання позивач зазначає, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у фінансовій сфері, а також те, що жодною стороною не наданий висновок експерта з питань щодо вартості майна ТОВ "Афаліна" станом на 2012 рік, а також необхідністю встановлення пасивів та активів товариства станом на початок 2012 рік, коли ОСОБА_9 подала заяву про вихід з товариства.

У судовому засіданні 26.06.2016 представники позивача підтримали зазначене клопотання про призначення експертизи та просили його задовольнити.

Представники відповідача заперечували проти задоволення зазначеного клопотання, вважають його необґрунтованим та безпідставним.

Представник третьої особи залишив дане клопотання на розсуд суду.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Як вбачається з наданого клопотання, позивач просить провести експертизу щодо вартості майна ТОВ "Афаліна" станом на 2012 рік, що безпосередньо стосується угоди про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна".

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2018 представник позивача звернувся до господарського суду першої інстанції з клопотанням (вх. № 33092), в якому просить суд залишити без розгляду позовні вимоги позивача про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна". В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_9 підтримує у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2018 позов фізичної особи ОСОБА_9 в частині вимог про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна", в рамках розгляду справи № 922/2447/18 - залишено без розгляду.

Таким чином, клопотання про призначення експертизи в рамках провадження у справі №922/2447/18 є необґрунтованим, таким, що не підлягає задоволенню, оскільки предметом позовних вимог не є встановлення розміру частки учасника товариства.

З огляду на викладене, у судовому засіданні 26.06.2019 колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи.

У судовому засіданні 26.02.2019 представником відповідача заявлено усне клопотання про зупинення провадження у справі №922/2447/18 до вирішення справи № 922/541/19.

В обґрунтування заявленого клопотання представник позивача зазначає, що рішення у справі №922/541/19 може вплинути на результати розгляду даної справи. На підтвердження своєї позиції представник позивача надав суду копію ухвали про відкриття провадження у справі №922/541/19 від 26.02.2019 за позовом ОСОБА_9 до ТОВ «Афаліна», ОСОБА_7, ОСОБА_14 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору. Як вбачається з ухвали суду ОСОБА_9 звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою щодо: 1) переведення на позивача прав та обов'язків покупця за договором про передачу - права власності на частку у статутному капіталі (корпоративні права) Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" від 15.03.2010, укладеного між ОСОБА_14 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) в розмірі 50% відсотків статутного капіталу цього товариства, що дорівнює 187,5 (сто вісімдесят сім) грн.; 2) скасування державної реєстрації від 18.03.2010р. (№ запису 0009381) змін №1 до статуту ТОВ "Афаліна", на підставі рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" , затверджених протоколом №1/03-10 від 03.03.2010.

Представник відповідача заперечував проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з його необгрунтованістю та безпідставністю.

Представник третьої особи залишив дане клопотання на розсуд суду.

Колегія суддів, порадившись, дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупиняється. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Однак, всупереч зазначеним правовим нормам, представники позивача в усному клопотанні про зупинення провадження у справі не навели обґрунтувань про об'єктивну неможливість розгляду цієї справи № 922/2447/18, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Таким чином, у судовому засіданні 26.06.2019 колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до вирішення господарської справи №922/541/19.

Крім того, апеляційний господарський суд при розгляді клопотання про зупинення провадження у справі представників позивача враховує необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

У судовому засіданні 26.06.2019 представник відповідача заявив усне клопотання про долучення до матеріалів справи копії матеріалів кримінального провадження

Представники позивача заперечували проти задоволення зазначеного клопотання.

Представник третьої особи залишив дане клопотання на розсуд суду.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника відповідача про долучення додаткових доказів до матеріалів справи у зв'язку з тим, що вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції, крім того, вказані докази стосуються позовних вимог, які були відкликані позивачем.

У судовому засіданні 26.02.2019 оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 01.03.2019.

Від Департаменту реєстрації Управління Державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 2214), в якому зазначає, що всі реєстраційні дії у Єдиному державному реєстрі проводились відповідно до вимог діючого законодавства, а також зазначає, що апелянт не наводить в апеляційній скарзі жодних доказів того, що його права порушені Департаментом реєстрації Харківської міської ради.

У судовому засіданні 01.03.2019 представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Представники 1-го відповідача та 2-го відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2019 залишити без змін.

Представник третьої особи залишив вирішення розгляду апеляційної скарги на розсуд суду.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Учасники процесу погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та представників 1-го відповідача та 2-го відповідача, третьої особи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

19.10.1994 між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 укладено засновницький договір про створення Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (т.1 а.с. 25-27).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію ТОВ "Афаліна" проведено 27.10.1994, відомості внесені до Єдиного державного реєстру 29.04.2005 за № 0009381.

ОСОБА_9 була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" із часткою у статутному фонді товариства у розмірі 50 %. Відповідно до редакції Статуту ТОВ "Афаліна", державна реєстрація якого проведена 18.03.2010 державним реєстратором Харківської міської ради Харківської області номер запису 0009381, учасниками ТОВ "Афаліна" були ОСОБА_9 (позивач) з часткою у статутному капіталі в розмірі 50 % та ОСОБА_7 (другий відповідач) з часткою у статутному капіталі в розмірі 50 %.

Відповідно до п. 9.1. Статуту ТОВ "Афаліна" учасник має право вийти з Товариства, повідомивши товариство про вихід не пізніше ніж за один місяць до виходу.

20.01.2012 ОСОБА_9, користуючись правом на вихід із складу учасників товариства, подано заяву, якою повідомлено про вихід зі складу учасників товариства з розміром частки у статутному капіталі - 50%, що становить 187,50 грн., а також вимогу про виплату належної ОСОБА_9 частки у розмірі 50 % здійснити у вигляді вартості частини належної ОСОБА_9 майна, пропорційну її частці в статутному капіталі ТОВ "Афаліна", а також належну ОСОБА_9 частку прибутку, одержаного ТОВ "Афаліна" в 2012 році до моменту її виходу.

Дану заяву передано директору ТОВ "Афаліна" - Чалому О.П., про що свідчить його підпис на даній заяві.

21.05.2012 проведено загальні збори учасників ТОВ "Афаліна", результати якого оформлені протоколом від 21.05.2012 № 1/05-12.

Згідно зі змістом протоколу від 21.05.2012 № 1/05-12 загальними зборами було вирішено питання про виведення ОСОБА_9 зі складу учасників ТОВ "Афаліна" (п.1 порядку денного), також постановили укласти угоду між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про купівлю-продажу (або іншу угоду про відступлення) частки учасника у статутному капіталі. Також вирішено питання про внесення змін до Статуту ТОВ "Афаліна", у зв'язку зі зміною складу засновників та проведення державної реєстрації таких змін. Протокол загальних зборів підписано головою зборів ОСОБА_9 та секретарем зборів ОСОБА_7

На виконання рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна", 21.05.2012 між ОСОБА_9 та ТОВ "Афаліна" в особі директора Чалого О.П. укладено угоду про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна".

Згідно з умов наведеної угоди про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна", Товариство взяло на себе зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_9 1100000 доларів США в строк до 31.12.2017 в якості вартості частини майна, що підлягає виплаті у зв'язку з виходом зі складу учасників (п.5 угоди). Одночасно з цим, вказана угода передбачає, що у разі невиконання з боку ТОВ "Афаліна" зобов'язань по виплаті грошових коштів, то в такому випадку до ОСОБА_9 повертаються всі права та обов'язки учасника ТОВ "Афаліна", передбачені статутом Товариства та чинним законодавством (п. 6 угоди).

23.05.2012 між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна", який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 467.

Відповідно до п.1 даного договору ОСОБА_9 продає, а ОСОБА_7 купує частку в розмірі 187,50 грн, що становить 50 % статутного (складеного) капіталу ТОВ "Афаліна", належної ОСОБА_9 і сплачує за нею обговорену грошову суму.

Пунктом 6 встановлено, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 187,50 грн., які ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_7 під час оформлення цього договору.

28.05.2012, на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012 № 1/05-12, договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 23.05.2012 та інших документів, державним реєстратором Харківської міської ради Харківської області проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ "Афаліна" номер запису № 3009381.

ОСОБА_9 вважає, що в результаті проведення вищезазначених реєстраційних дій, які, на думку позивача, поза її волею, вона була виключена зі складу учасників ТОВ "Афаліна", а рішенням загальних зборів від 21.05.2012, угодою про виплату вартості частки майна товариства від 21.05.2012, договором купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі товариства від 23.05.2012 порушуються її права та законні інтереси як учасника господарського товариства, якому гарантується законом та статутом отримати дійсну суму вартості його частки у майні товариства, звернулась до господарського суду Харківської області з відповідним позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства від 21.05.2012, визнання недійсною угоди про виплату вартості частки майна товариства від 21.05.2012, визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі товариства від 23.5.2012, а також скасування відповідних реєстраційних дій.

26.11.2018 представник позивача звернувся до господарського суду першої інстанції з клопотанням (вх. № 33092), в якому просить суд залишити без розгляду позовні вимоги позивача про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна". В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_9 підтримує у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2018 позов фізичної особи ОСОБА_9 в частині вимог про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна", в рамках розгляду справи № 922/2447/18 - залишено без розгляду.

Рішенням господарського суду від 27.12.2018 у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено повністю з підстав, зазначених вище.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 167 Господарського кодексу України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Щодо вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", оформленого протоколом від 21.05.2012 № 1/05-12.

За ст.58 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Відповідно до ст.60 Закону України "Про господарські товариства" в редакції, яка діяла на час прийняття спірних загальних зборів, загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

У п.п. 17, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз`яснено, що підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з прямою вказівкою закону є прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення (статті 41, 42, 59, 60 Закону України «Про господарські товариства»; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина четверта статті 43 Закону України «Про господарські товариства»; прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації (статті 40, 45 Закону України «Про господарські товариства»).

Закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше. Вимоги про визнання рішень загальних зборів або інших органів дійсними задоволенню не підлягають.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст.10 Закону України "Про господарські товариства" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, учасники товариства, зокрема, мають право вийти в установленому порядку з товариства.

У п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз`яснено, що відповідно до ЦК та Закону України "Про господарські товариства" учасник ТОВ чи ТДВ вправі у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Вихід зі складу учасників товариства не пов`язується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв`язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв`язку.

Відповідно до п. 3.5 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 28.12.2007 №04-5/14 «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин» (які були чинні на момент виходу ОСОБА_9 з ТОВ «Афаліна») учасники товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю повинні повідомити товариство про свій вихід не пізніше, ніж за три місяці або у інший передбачений статутом строк. Подання заяви про вихід з товариства є дією, спрямованою на припинення корпоративних прав та обов'язків учасника товариства. Право учасника товариства на вихід з товариства не залежить від згоди товариства чи інших його учасників. Враховуючи викладене, учасник вважається таким, що вийшов з товариства з обмеженою або з додатковою відповідальністю з моменту прийняття загальними зборами рішення про виключення учасника товариства на підставі його заяви про вихід, а у випадку відсутності такого рішення - з дати закінчення строку, встановленого законом або статутом товариства для повідомлення про вихід з товариства. Заява про вихід учасника з товариства є формою реалізації передбаченого законом права учасника на припинення корпоративних відносин шляхом виходу з товариства, а не правочином. Враховуючи це, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання заяви про вихід з товариства недійсною, оскільки законом не передбачено застосування такого способу захисту права.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2012 ОСОБА_9 подала заяву про вихід зі складу учасників товариства.

21.05.2012 були проведені загальні збори ТОВ "Афаліна", на яких були присутні ОСОБА_9 з часткою в статутному (складеному ) капіталі 50% та ОСОБА_7 з часткою в статутному (складеному ) капіталі 50%.

Таким чином, загальні збори ТОВ "Афаліна" 21.05.2012 були правомочними у розумінні ст. 60 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції на час проведення загальних зборів), оскільки, присутні учасники, що володіють більш ніж 60 відсотками голосів.

Відповідно до протоколу загальних зборів ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012 №1/05-12 був визначених порядок денний, який складався з чотирьох питань, а саме: прийняття рішення щодо виходу учасника ТОВ "Афаліна" ОСОБА_9 зі складу учасників товариства; прийняття рішення про порядок переходу частки у статутному капіталі товариства учасника ОСОБА_9 та перерозподіл статутного капіталу; прийняття рішення щодо внесення змін до статуту товариства; вирішення питання щодо державної реєстрації змін до статуту товариства.

По першому питанню про прийняття рішення щодо виходу учасника ТОВ "Афаліна" ОСОБА_9 зі складу учасників товариства, слухали ОСОБА_9, яка подала заяву про виведення її зі складу учасників товариства та ОСОБА_7, яка не заперечувала проти виходу зі складу учасників товариства ОСОБА_9 Отже, постановили по першому питанню - вивести ОСОБА_9 зі складу учасників товариства.

По другому питанню щодо прийняття рішення про порядок переходу частки у статутному капіталі товариства учасника ОСОБА_9 та перерозподіл статутного капіталу, слухали ОСОБА_9, яка запропонувала учаснику ОСОБА_7 скористатися переважним правом купівлі частки ОСОБА_9 та укласти відповідну угоду. ОСОБА_7 погодилась з вищевказаною пропозицією щодо купівлі частки та укладення відповідної угоди. Таким чином, по другому питанню постановили: укласти між учасниками товариства ОСОБА_7 та ОСОБА_9 угоду про купівлю-продаж (іншу угоду про відступлення) частки учасника у статутному капіталі товариства; у зв'язку зі зміною у складі учасників товариства перерозподілити частки у статутному капіталі ТОВ "Афаліна" наступним чином: ОСОБА_7 - 100 відсотків статутного капіталу товариства, що складає 375 грн.

А також, прийнятті відповідні похідні рішення по третьому та четвертому питанню порядку денного загальних зборів ТОВ "Афаліна" щодо внесення змін до статуту товариства; вирішення питання щодо державної реєстрації змін до статуту товариства.

Таким чином, на загальних зборах ТОВ "Афаліна" не були прийнятті рішення з питань, що не включенні до порядку денного загальних зборів товариства, отже, не порушено норми ні законодавства про господарські товариства, ні норми статуту товариства.

Реалізація передбаченого ст. 147 Цивільного кодексу України, ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" права учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства, здійснити відчуження своєї частки (її частини) третім особам, якщо інше не встановлено статутом товариства, пов'язана з укладенням відповідного правочину (купівлі-продажу, міни, дарування, безоплатної передачі тощо).

Закон не обмежує право учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства необхідністю згоди інших учасників товариства на передачу частки. Однак, недотримання встановленого статутом порядку відступлення (відчуження) частки третім особам (статутом товариства може бути передбачена заборона на відчуження частки третім особам або необхідність отримання згоди учасників товариства на таке відчуження) може бути підставою для визнання договору про відступлення, купівлі-продажу або інше відчуження частки третій особі недійсним.

Припинення прав на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у зв'язку з її відчуженням (повним відчуженням) призводить одночасно й до припинення участі у товаристві.

Як вбачається з протоколу загальних зборів учасників товариства було прийнято рішення укласти між учасниками товариства ОСОБА_7 та ОСОБА_9 угоду про купівлю-продаж (іншу угоду про відступлення) частки учасника у статутному капіталі товариства одноголосно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачем не заперечується факт участі ОСОБА_9 у загальних зборах 21.05.2012, позивачем запропоновано питання порядку денного та проголосовано за них, тому рішення загальних зборів учасників ТОВ "Афаліна", оформлені протоколом від 21.05.2012 №1/05-12, відповідає нормам чинного законодавства та не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичне порушення його корпоративних прав у розумінні статті 167 ГК України під час проведення спірних зборів, оскільки сам позивач був ініціатором винесення питання щодо відчуження належної йому частки на розгляд зборів учасників, особисто брав участь у таких зборах та голосував (тобто реалізував належні йому корпоративні права) щодо відчуження частини належної йому частки у статутному капіталі товариства і як голова зборів особисто підписав протокол загальних зборів.

Вищезазначене узгоджується з правою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.01.2018 у справі № 927/265/17.

Крім того, волевиявлення позивача про вихід з товариства було реалізовано в порядку визначено діючим законодавством, доказів, які б це волевиявлення заперечували позивачем не надано, тому зазначеним рішенням загальних зборів прав позивача, які б підлягали захисту, не порушено.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що вільне волевиявлення позивача щодо наміру виходу зі складу учасників товариства, додатково підтверджується, також укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 договором купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, предметом якого є корпоративні права учасника товариства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Афаліна", оформленого протоколом від 21.05.2012 №1/05-12.

Ще раз слід зазначити, що рішення загальних зборів учасників ТОВ не є правочинами в розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, та їх не можна ототожнювати із договором або правочином.

Зазначене узгоджується з правової позицією Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 910/22291/16, від 10.05.2018 у справі № 909/597/17, від 19.06.2018 у справі № 905/1833/17, від 17.07.2018 у справі № 911/1518/17, від 17.07.2018 у справі № 916/2386/17, від 06.08.2018 у справі № 916/435/18

Отже, волевиявлення позивача про вихід з товариства було реалізоване в порядку, визначеному діючим законодавством, фактів, які б це волевиявлення заперечували не встановлено, а тому зазначеним рішенням загальних зборів прав позивача, які б підлягали захисту, не порушено. Посилань на інші порушення, які могли б бути підставою для визнання рішення загальних зборів недійсними, позивачем не надано.

Таким чином, господарським судом першої інстанції обгрунтовано встановлено та матеріалами справи підтверджується відповідність порядку проведення зборів учасників ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, за результатами якого прийнято рішення, оформлене протоколом №1/05-12, загальним вимогам законодавства та положенням статуту.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" від 23.05.2012, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Одночасно, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України, господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2012 між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна", який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 467.

ОСОБА_9 вважає, що сторони вищезазначеного договору мали різне уявлення щодо предмету договору купівлі-продажу, тобто змісту корпоративних прав, що відчужуються, саме внаслідок введення 2-им відповідачем в оману позивача. А також, посилається на те, що істотною обставиною для визнання вищезазначеного договору недійсним є ціна договору, а саме сума сплачених відповідачем на користь позивача за відступлення частки у статутному (складеному) капіталі у розмірі 187,5 грн.

Однак, вищезазначене не підтверджується матеріалами справи та пунктами укладеного договору, який є підписаний обома сторонами з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 даного договору ОСОБА_9 продає, а ОСОБА_7 купує частку в розмірі 187,50 грн, що становить 50 % статутного (складеного) капіталу ТОВ "Афаліна", належної ОСОБА_9 і сплачує за нею оговорену грошову суму.

Пунктом 6 встановлено, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 187,50 грн., які ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_7 під час оформлення цього договору;

Відповідно до п.7 сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку по ньому, а саме: ОСОБА_9 своїм підписом підтверджує факт одержання від ОСОБА_7 грошей в сумі 187,50 грн. та відсутність зі свого боку по відношенню до ОСОБА_7 претензій фінансового характеру.

Згідно з п. 9 договору даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Пунктом 10 договору передбачено, що ОСОБА_7 зобов'язується виконувати вимоги установчих документів товариства, а також нести всі обов'язки учасника, що випливають із статутних документів та чинного законодавства. Після укладання цього договору в установчі документи товариства повинні бути внесені відповідні зміни, оформлені в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 11 вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонам роз'яснено. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, а також те, що він не носить характеру уявного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін та укладається без їх зловмисної угоди, ціна продажу є дійсною і цілком їх задовольняє. ОСОБА_9 стверджує, що продаж здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, помилок та наявності тяжких обставин.

Пунктом 16 встановлено, що сторони стверджують, що зміст цього договору, зміст усіх зазначених статей їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез'ясованими для них, немає. Текст договору сторонам прочитано в голос нотаріусом.

З огляду на викладене, дослідивши та проаналізувавши умови спірного договору, господарським судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, вірно встановлено, що при укладенні договору сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогам цивільного та господарського законодавства.

Стаття 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

На думку позивача, ціна договору про купівлю-продаж частки не могла бути у розмірі 187,5 грн. Однак, вищезазначене спростовується матеріалами справи.

Відповідно до п. 8.2 статуту ТОВ "Афаліна" (в редакції від 18.03.2010) розмір частки учасника ОСОБА_9 у статутному капіталі товариства складає 187,5 грн, що становить 50% статутного капіталу товариства. Частка учасника ОСОБА_7 у статутному капіталі товариства складає 187,5 грн, що становить 50% статутного капіталу товариства.

Таким чином, вищезазначена обставина не підтверджується матеріалами справи, інших доказів на спростування ціни договору позивачем не надано.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що доказів наявності в діях відповідача умисного введення в оману позивача при укладенні спірного договору, позивачем не надано, а, отже, оспорюваний договір повністю відповідає нормам цивільного законодавства, якими врегульовано порядок укладення та виконання договорів.

Таким чином, сторонами передбачені та виконані всі істотні умови договору та вимоги закону, що регулюють відповідні правовідносини, даний договір є нотаріально посвідченим, укладений відповідно до вимог діючого законодавства, є належним та допустимим доказом, тому обґрунтовані підстави для визнання його недійсним - відсутні.

Позивач у суді апеляційної інстанції зазначив про те, що в позовній заяві та в уточненнях до неї є посилання на те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, тому це є підставою для визнання договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі від 23.05.2012 недійсним. Однак, колегія суддів вважає необгрунтованими вказані доводи, оскільки загальне посилання на норму цивільного права, яка включає п'ять різних підстав для визнання договору недійсним, потребують від позивача відповідно до норм господарського процесу надати обгрунтування щодо кожної підстави недійсності договору з наданням належних та допустимих доказів, які підтверджують відповідні обставини справи.

Щодо вимоги про визнання недійсними зміни № 2 до статуту ТОВ "Афаліна", зареєстровані 28.05.2012 за № 3009381 та скасування реєстраційні дії, вчинені державним реєстратором до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, стосовно ТОВ "Афаліна":

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 28.05.2012 № 3009381; зміна видів діяльності, зміна складу або інформації про засновників;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2012 за №4009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 25.01.2013 за №5009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 27.11.2013 за №6009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2014 за №7009381; зміна додаткової інформації;

- підтвердження відомостей про юридичну особу; 19.11.2015 за №8009381; зміна додаткової інформації;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 18.05.2018 за № 9009381; зміна органу управління, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах юридичної особи; 18.05.2018 № 0009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна відомостей про підписантів, зміна складу підписантів;

- державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 29.08.2018 № 1009381; інші зміни;

- внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов'язані зі змінами в установчих документах; 30.08.2018 № 2009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна складу підписантів.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені вимоги є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсними рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", оформлені протоколом від 21.05.2012 № 1/05-12, а суд не знайшов підстав для визнання зазначеного рішення недійсним, тому суд відмовляє в задоволенні даних вимог позивача.

Щодо посилання позивача в апеляційний скарзі на угоду від 21.05.2012 про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна", укладену між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, колегія суддів зазначає наступне.

26.11.2018 представники позивача адвокат Андрійко О.В. та адвокат Черкасов О.В. звернулися до господарського суду першої інстанції з клопотанням (вх. № 33092), в якому просить суд залишити без розгляду позовні вимоги позивача про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна". В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_9 підтримують у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2018 позов фізичної особи ОСОБА_9 в частині вимог про визнання недійсною угоди про виплату вартості частини майна TOB "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_9 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Афаліна", в рамках розгляду справи № 922/2447/18 - залишено без розгляду.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів зазначає, що вищезазначена угода не є предметом розгляду у даній справі, тому не підлягають розгляду і вимоги щодо розміру грошового стягнення за цією угодою. А також, колегія суддів звертає увагу на те, що в самій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що угода від 21.05.2012 не була предметом розгляду даної справи (т. 3 а.с. 139).

Крім того, вказана угода не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі від 23.05.2012, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, який був укладений на виконання рішення загальних зборів ТОВ «Афаліна» від 21.05.2012.

Посилання апелянта на вищезазначену угоду, а також на те, що судом першої інстанції неправомірно взято до уваги висновок експерта ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, неповно та не всебічно досліджено питання щодо балансу підприємства, суми частки, належної до виплати ОСОБА_9, відхиляються колегією суддів, оскільки зазначене не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а є лише мотивами, з яких виходив суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення. Однак, колегія суддів зазначає, що ні вказана угода, ні визначення частки не є предметом розгляду даної справи, а висновки суду першої інстанції не призвели до прийняття незаконного рішення по справі.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, відмова у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, представником Андрійко О.В. та представником Черкасовим О.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із зайнятістю адвоката Андрійко О.В. та адвоката Черкасова О.В. у судовому засіданні за межами міста Харкова по кримінальній справі.

У матеріалах справи міститься витяг з договору про надання правової допомоги від 30.10.2018, укладеного між Адвокатським об'єднанням "Рух" та ОСОБА_9

У відповідності до п. 1.4 договору для досягнення мети та вирішення поставлених перед об'єднанням завдань, об'єднання має право залучати до виконання умов договору на договірних засадах адвокатів, які не є учасниками об'єднання та інших спеціалістів, а саме: адвоката Андрійко О.В., адвоката Бабій І.С., адвоката Бекузарова Р.Е., адвоката Черкасова О.В.

Таким чином, позивач не була позбавлена можливості направити у призначене судове засідання 27.12.2018 іншого представника.

Крім того, на підтвердження неможливості бути присутнім у призначеному судовому засіданні ні адвокатом Андрійко О.В., ні адвокатом Черкасовим О.В. не було надано відповідних доказів зайнятості їх у судовому засіданні за межами міста Харкова по іншій справі.

Треба також враховувати, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що у позивача була можливість направити інших представників у судове засідання, враховуючи обізнаність про призначене судове засідання, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, щодо відсутності підстав за даних обставин для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, дублюють доводи позовної заяви, яким надана належна правова оцінка судом першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У справі, що розглядається, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було надано скаржникові вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на викладене, судова колегія вважає рішення господарського суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи правило розподілу тягаря доказування між сторонами, позивач має довести належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання рішення загальних зборів товариства, оформленого протоколом, недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, та визнання недійсними зміни до статут товариства та скасування реєстраційних дій, однак, позивач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції щодо не легітимність скликання, проведення загальних зборів, а також прийняття відповідного рішення, шляхом надання належних доказів, не спростував.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог і є таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку та не приймаються судовою колегією апеляційної інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2018 у справі № 922/2447/18 слід залишити без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 129, 282 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 253, 254, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.12.2019 у справі № 922/2447/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 05.03.2019.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов