ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 907/606/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

без виклику учасників справи в прядку спрощеного позовного провадження

розглянувши справу

за позовом фізичної особи-підприємця Куйбіди Івана Васильовича,АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_1;

до фізичної особи-підприємця Косолапової Анни Андріївни,АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_2;

про стягнення заборгованості за договором № 4/2 перевезення вантажів від 12.02.2018 у розмірі 66147,09 грн.

Суть спору:

Фізична особа-підпрємець звернулася до господарського суду Закарпатської області з позовом № 907 від 08.10.2018 до фізичної особи-підприємця Косолапової Анни Андріївни про стягнення заборгованості за договором перевезення вантажів №4/2 від 12.02.2018 у розмірі 66 147,09 грн., що складається з 56000,00 грн. основного боргу, неустойки 9352,00, 3% річних у сумі 768,66грн. та 26,43,грн. - інфляційних втрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором перевезення вантажів № 4/2 від 12.02.2018, а саме в частині своєчасної та повної оплати вартості послуг з перевезення. Позивач посилається на заявку 4/2 від 01.03.2018 ,рахунок-фактуру № 13 від 06.03.2018 , акт виконання робіт №12 від 06.03.18,заявку 4/2 від 12.03.2018 ,рахунок-фактуру № 17 від 19.03.2018, акт виконаних робіт № 17 від 19.03.2018 , лист вимогу (претензією) від 27.04.18 з доказами відправки, просить стягунти з відповідача 66 147, 09 грн.;.

Ухвалою господарського суду ЗакарпатськоЇ області від 23.11.2018 розглянувши клопотання та матеріали позовної заяви, судом вирішено про наявність підстав для направлення судом справи за підсудністю до Господарського суду Харківської області відповідно до ст. 31 ГПК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 26.12.2018 для розгляду справи № 907/606/18 визначено головуючий суддя Новікова Н.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.12.2018 справу було призначено до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачеві, згідно статей 250, 251 ГПК України, був встановлений строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву та заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

23.01.2019 до господарського суду Харківської області повернулось повідомлення про вручення поштового відправлення №033202 від 28.12.2019, згідно якого ухвалу про відкриття провадження по справі отримано відповідачем ще 12.01.2019, у зв'язку з чим, останнім днем 15-ти денного строку встановленого судом для подання відзиву на позов є 28.01.2019.

Водночас 20.02.2019 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №457 від 20.02.2019), в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що позивачем не доведено та не обґрунтовано, що останнім не надано відповідачу оригіналів документів передбачених договором на підставі яких у відповідача виникає обов'язок щодо здійснення розрахунку з позивачем за надані останнім послуги перевезення.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.02.2019 відзив на позов залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском останнім строку встановленого судом на подання відзиву на позов без поважних причин.

Разом з тим, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалам

Розглянувши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між позивачем та відповідачем укладено договір №4/2 від 12.02.2018, згідно з п. 1.1 якого, Перевізник за плату бере на себе зобов'язання виконувати перевезення вантажів у міжнародному та внутрішньому сполученні.

Відповідно до п. 4.1 договору розмір плати за послуги Перевівзника узгоджується Сторонами у заявці .Оплата послуг здійснюється протягом (чотирнадцяти) банківських днів на підставі отриманих від перевізника оригіналу транспортної накладної з усіма, передбаченими законом відмітками про одержання вантажу вантажоодержувачем без претензій та зауважень, підписаного акту виконання робіт і оригіналу рахунку-фактури , вищевказані документи мають бути завірені мокрою печаткою підприємства та підписом відповідальної особи .

Згідно вимог п.4.2 Договору, Відповідач зобов'язується провести розрахунок на протязі 14 банківських днів з моменту отримання від Позивача оригіналів транспортної накладної.

Пунктом 5.11 передбачено, що за прострочення оплати рахунків експедитор за рахунок замовника перевезення або у випадку, передбаченого договором за власний кошт виплачує перевізнику неустойку у розмірі 0,1 % від суми, що підлягає виплаті, за кожен день прострочення , але не більше подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми.

У відповідності до п.6.1 договору сторона , яка одержала претензію, зобов'язана розглянути її і відповісти по суті претензії (підтвердити згоду на повне або часткове її задоволення, або повідомити про повну або часткову відмову в її задоволенні ) не пізніше семи робочих днів з дати отримання претензії. У разі відмови від зобов'язання надати письмову відповідь на претензію та/або перевищення строків її розгляду, встановлених договором сторона-одержувач претензії вважається такою, що погодилась з усіма вимогами висунутими в претензії.

Згідно п.8.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019 р., договір вважається укладеним шляхом обміну його копіями у порядку, передбаченому п. 7 договору. Договір вважається укладеним у випадку вчинення стороною дій направлених на його виконання, зокрема передачі експедитором у спосіб,передбачений договором ,заявки на перевезення (заявки).

На виконання умов договору Договору №4/2 від 12.02.2018р., між сторонами укладені заявка №4/2 від 01.03.2018р. (далі Заявка №1) та заявка №4/2 від 12.03.2018р. (далі Заявка №2).

Згідно заявки 1 відповідач взяв на себе зобов'язання щодо перевезення вантажу - виробів санітарно-гігієнічного призначення, 33 піддони до 20т. загальною вартістю 28000,00грн., з пункту завантаження: м. Добреніце (Чешська республіка) до пункту розвантаження: смт. Стоянка, Київська область (України) через пункт розмитнення митний пост «Димитрово», Київська область, смт. Велика Димерка.

Згідно заявки №2 відповідач взяв на себе зобов'язання щодо перевезення вантажу - виробів санітарно-гігієнічного призначення, 33 піддони до 20т. загальною вартістю 28000,00грн., з пункту завантаження: м. Яромер (Чешська республіка) до пункту розвантаження: смт. Стоянка, Київська область (України) через пункт розмитнення митний пост «Димитрово», Київська область, смт. Велика Димерка.

Проаналізувавши правовідносини між сторонами, які виникли з договору № 4/2 від 12.02.2018, суд дійшов висновку про те, що даний договір за своє правовою природою є договором перевезення.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка дає право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується платити за перевезення вантажу встановлену плату.

В силу приписів ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

В силу приписів ст. 929 ЦК України, ст. 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", акт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом (міжнародними товарно-транспортними накладними CMR), яка відображає шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Поряд із цим, відповідно до ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону є міжнародні перевезення вантажів.

До будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін, застосовується Конвенція про договір міжнародного перевезення вантажів, яка підписана в м. Женеві 19.05.56 р.

Згідно ст. З ГПК України, господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

За приписами ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" (надалі - Конвенція) закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 N 72/14-612/1 -1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 р.

Таким чином, враховуючи, що обставини даного спору виникли з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому позивач виступав перевізником щодо доставки вантажу, та на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Відповідно до ст. 4 Конвенції, договір перевезення підтверджується складанням нзнтажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не Еіливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Пунктом 1 ст. 5 Конвенції передбачає, що вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачає, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) А №06280 та Ty №5675842 позивачем здійснено перевезення товарів згідно заявки №1 та заявки №2.

Водночас, як вбачається доказів направлення поштової кореспонденції відповідачу позивач, згідно умов договору на виконання заявки №1, 21.03.2018р. на адресу відповідача надіслав: Рахунок-фактуру №13 від 06.03.2018р., два примірники Актів виконаних робіт №12 від 06.03.2018р., оригінал CMR №006280, які згідно довідки з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» отримані відповідачем особисто 26.03.2018р., крім цього, на виконання заявки №2 позивачем 12.04.2018р. відправлено на адресу Відповідача, Рахунок-фактуру №17 від 19.03.2018р., два примірники Актів виконаних робіт №17 від 19.03.2018р., оригінал CMR №5675842 які згідно довідки з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» отримані відповідачем особисто 17.04.2018р.

Проте відповідач не зважаючи на отримання останнім всіх необхідних документів передбачених п. 4.1 та п. 4.2. договору оплату у визначені строк не здійснив, у зв'язку чим, 27.04.2018 позивач звернувся до відповідача з претензією щодо негайної сплати відповідачем заборгованості за довго ром перевезення згідно рахунку №13 від 06.03.2018 за перевезення товарів згідно заявки №1 у сумі 28000,00грн. та рахунку №17 від 19.03.2018 за перевезення товарів згідно заявки №2 у сумі 28000,00грн.

Однак, як вказує позивач станом на момент подачі позову відповідач щодо претензії від 27.04.2018 жодної відповіді не надав, отримані послуги перевезення не оплатив, у зв'язку з чим, позивач звертається до суду з вимогою стягнути з відповідача заборгованість за договором перевезення вантажів №4/2 від 12.02.2018 у розмірі 66 147,09 грн., що складається з 56000,00 грн. основного боргу, неустойки у розмірі 9352,00, 3% річних у сумі 768,66грн. та 26,43,грн. - інфляційних втрат.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка дає право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується платити за перевезення вантажу встановлену плату.

В силу ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 73 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, позивачем здійснено перевезення вантажу визначеного заявкою №4/2 від 01.03.2018р. щодо перевезення вантажу - виробів санітарно-гігієнічного призначення, 33 піддони до 20т. загальною вартістю 28000,00грн., з пункту завантаження: м. Добреніце (Чешська республіка) до пункту розвантаження: смт. Стоянка, Київська область (України) через пункт розмитнення митний пост «Димитрово», Київська область, смт. Велика Димерка та заявкою №4/2 від 12.03.2018р. щодо перевезення вантажу - виробів санітарно-гігієнічного призначення, 33 піддони до 20т. загальною вартістю 28000,00грн., з пункту завантаження: м. Яромер (Чешська республіка) до пункту розвантаження: смт. Стоянка, Київська область (України) через пункт розмитнення митний пост «Димитрово», Київська область, смт. Велика Димерка.

Водночас, як вбачається з офіційних довідок з сайту ПАТ «Укрпошта» позивачем отримано документи згідно п. 4.1 договору, за заявкою №4/2 від 01.03.2018р. ще 26.03.2018, а за заявкою №4/2 від 12.03.2018р., ще 17.04.2018, у зв'язку з чим, 14-ти денний строк оплати послуг перевезення, згідно п. 4.1 та п. 4.2. договору, за заявкою №4/2 від 01.03.2018р. сплив ще 13.04.2018, а за заявкою №4/2 від 12.03.2018р сплив, ще 07.05.2018.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст. 73, 74 ГПК України, не надано доказів, які б свідчили про здійснення відповідачем розрахунку з позивачем за надані останнім послуги щодо перевезення вантажів у повному обсязі та в строки визначені п. 4.1. договору, а саме протягом 14 днів з дня отримання документів визначених п. 4.1 договору, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що вимога позивача в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 56 000,00грн. правомірна та обґрунтована та така, що не спростована відповідачем, у зв'язку з чим, суд задовольняє вимогу позивача щодо стягнення суми основного боргу в розмірі 56000,00 грн..

Крім цього, як вбачається з позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача на підставі п. 5.11 договору неустойку у розмірі 0,1% від суми, яка підлягає виплаті за кожен день прострочення по заявці №4/2 від 01.03.2018р. у розмірі 5 012,00грн. в період прострочення з 13.04.2018 по 08.10.2018 та по заявці №4/2 від 12.03.2018р. у розмірі 4340,00грн. в період прострочення з 07.05.2018 по 08.10.2018, а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3 % річних у розмірі 768,66грн. та 26,43грн. інфляційних.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 договору відповідач зобов'язаний здійснити розрахунок з відповідачем протягом 14-ти банківських днів з дня отримання рахунку, акту виконаних робіт та міжнародної товарно-транспортної накладної. Як встановлено матеріалами справи строк оплати за заявкою №4/2 від 01.03.2018р. сплив ще 13.04.2018, а за заявкою №4/2 від 12.03.2018р сплив, ще 07.05.2018, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання щодо оплати послуг перевезення вантажу за заявкою №4/2 від 01.03.2018р. - 13.04.2018, а за заявкою №4/2 від 12.03.2018р. - 07.05.2018.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунків, які містяться в позовній заяві щодо нарахування 3% річних, позивач нараховує 3% річних за перевезення вантажу за по заявці №4/2 від 01.03.2018 в період прострочення з 13.04.2018 по 08.10.2018 у розмірі 411,95грн. та по заявці №4/2 від 12.03.2018р. в період прострочення з 07.05.2018 по 08.10.2018 у розмірі 356,71грн., водночас інфляційні останній нараховує в період прострочення з 13.04.2018 по 08.10.2018 за прострочення оплати лише за однією накладною на суму 28000,00грн. у розмір 26,43грн..

Перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування інфляційних в розмірі 26,43 грн. та 3% річних за користування коштами в сумі 768,66грн., суд провівши власні розрахунки встановив, що вони є обґрунтованими та вірно розрахованими, а тому в підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.11 передбачено, що за прострочення оплати рахунків експедитор за рахунок замовника перевезення або у випадку, передбаченого договором за власний кошт виплачує перевізнику неустойку у розмірі 0,1 % від суми, що підлягає виплаті, за кожен день прострочення , але не більше подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми.

За змістом частини 3 статті 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм па праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження своєї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100% загальної суми боргу.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені по заявці №4/2 від 01.03.2018р. у розмірі 5 012,00грн. в період прострочення з 13.04.2018 по 08.10.2018 та по заявці №4/2 від 12.03.2018р. у розмірі 4340,00грн. в період прострочення з 07.05.2018 по 08.10.2018, на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 253-255, 549 ЦК України, ст. 231, 232 ГК України, ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими, правомірними та правильно розрахованими, а тому є такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідача 9762,00грн. судових витрат, понесених останнім, які складаються з 1762,00грн.- судового збору та 8000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як визначено у п.6.3 постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 № 7 відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою ними послуг адвоката з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч.3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виходячи з аналізу вказаних статей суд дійшов висновку про те, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен виходити з критеріїв складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта, а також виходити з принципів розумності з врахуванням витраченого адвокатом часу за для надання такої допомоги.

Як вбачається з договору юридичного обслуговування від 28.09.2018 укладеного між позивачем та адвокатом Калинич І.І., адвокат, приймає на себе зобов'язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах цього договору, а заявник зобов'язаний оплатити замовлення у порядку та в строки обумовлені сторонами. Відповідно до п. 4.1 визначено, що розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до договору..

Відповідно до Акту прийомки-передачі виконаних робіт №1 від 08.10.2018 даним актом підтверджується повне та належне викоання адвокатом послуг пов'язаних з наданням позивачу юридичних послуг від 28.09.2018, а саме:

- юридичний аналіз документів (перелік документів долучених до позовної заяви в обґрунтування правомірності позовних вимог) - 2000,00грн.;

- надання юридичних консультацій щодо підстав та порядку стягнення заборгованості за договором міжнародного перевезення вантажу - 2000 ,00грн.;

- підготовка підготовка проекту позовної заяви про стягнення заборгованості, неустойки, відсотків річних та інфляційних нарахувань - 3000,00 грн.;

- представництво інтересів Клієнта у судовому засіданні (одне засідання) - 1000,00грн.

Загальна вартість виконаних робіт складає 8000,00грн.

Вирішуючи питання щодо витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вказує на те, що при складанні позовної заяви та оформлення додатків до позову адвокат здійснює юридичний аналіз документів клієнта, аналіз судової практики, аналіз фактичних обставин справи та надає відповідні консультації щодо порядку стягнення заборгованості, а тому перелічені послуги не можуть бути надані окремо одна від одної, що свідчить про необгрунтованість відокремлення вартості таких від тої, що сплачена за складання позовної заяви та оформлення додатків до позову вартість якої становить 3000,00грн., окрім цього суд вважає, що оскільки господарським судом Харківської області розгляд даної справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а у судове засідання призначене господарським судом Закарпатської області на 23.11.2018 представник позивача не зявився, у зв'язку з чим, суд наголошує що адвокат не здійснював представництво позивача у судовому засіданні, а тому витрати щодо представництва клієнта у судовому засіданні, які заявлені до стягнення є необґрунтованими та безпідставними. Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу понесені позивачем в розмірі 5000,00грн. є необґрунтованими та не доведеними.

З огляду на недоведеність частини витрат на адвоката, , суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00грн., а також витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00грн..

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 46, 73-77, 86, 129, 182, 183, 235, 236-238, 252,254, ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Косолапової Анни Андріївни (АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь фізичної особи-підприємця Куйбіди Івана Васильовича (АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ НОМЕР_1) заборгованість у розмірі 66 147,09 грн., з яких 56000,00 грн. основного боргу, 9352,00грн. - пені, 768,66грн. - 3% річних та 26,43,грн. - інфляційних втрат.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Косолапової Анни Андріївни (АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_2) на користь фізичної особи-підприємця Куйбіди Івана Васильовича (АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000, 00 грн.

В решті стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з врахуванням п. 17.5 Перехідних Положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.03.2019.

Суддя Н.А. Новікова