ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________-________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. м. Одеса Справа № 916/2796/18

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Петрова В.С.

при секретарі судового засідання Граматик Г.С.

за участю представників:

від позивача - не зявився,

від відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Корпорації Енергоресурс-інвест до Товариства з обмеженою відповідальністю Боріскол про стягнення заборгованості в загальній сумі 141563,57 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Корпорація Енергоресурс-інвест звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Боріскол про стягнення заборгованості в загальній сумі 356563,59 грн., у т.ч.: основного боргу 215000,02 грн., пені 35323,57 грн., штрафу 94000,00 грн., інфляційних втрат 9260,00 грн., 3% річних 2980,00 грн., посилаючись на наступне.

Відповідно до умов договору № 12-61/18 від 11.06.2018 р. Корпорація „Енергоресурс-інвест виготовила та поставила на користь відповідача теплогідроізольовані сталеві труби та елементи, комплектування для теплових мереж на загальну суму 545000,02 грн. згідно видаткових накладних № 0623-3 від 23.06.2018 р. на суму 297677,52 грн. та № 0702-6 від 02.07.2018 р. на суму 247322,50 грн., що були прийняті замовником у повному обсязі.

Так, позивач зазначає, що після прийняття продукції замовник не надсилав жодних рекламацій чи претензій стосовно якості чи кількості виконаної продукції.

При цьому відповідно до п. 5.3 договору остаточний розрахунок за виконану продукцію відповідач мав здійснити протягом тридцяти календарних днів з дати отримання продукції, тому відповідач згідно видаткових накладних повинен був оплатити 545000,02 грн. до 02.08.2018 р.

Однак, за ствердженнями позивача, відповідач не здійснив вчасно повного розрахунку, а саме сплачено було лише 330000,00 грн. наступними платежами: 23.08.2018 р. 250000,00 грн. та 28.09.2018 р. 80000,00 грн.

Відтак, за ствердженнями позивача, на день подання позову за відповідачем рахується борг в сумі 215000,02 грн.

Наразі позивач вказує, що згідно п. 9.2 договору за порушення грошових зобовязань відповідач має сплатити пеню від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, яка за розрахунком позивача складає 35323,57 грн.

Також згідно п. 9.3 договору замовник за порушення термінів сплати понад 1 (один) місяць повинен сплатити на користь виконавця штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченої частини за кожен місяць прострочення, який за розрахунком позивача складає 94000,00 грн.

Крім того, позивач вказує, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Так, за розрахунками позивача, наведеними у позові, сума збільшення заборгованості з врахуванням індексу інфляції становить 9260,00 грн., а сума 3% річних - 2980,00 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.12.2018 р. позовну заяву Корпорації Енергоресурс-інвест прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2796/18 за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання з викликом учасників справи призначено на 14.01.2019 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.01.2019 р. по справі № 916/2796/18 підготовче засідання відкладено на 31.01.2019 р.

28.01.2019 р. від позивача до суду надійшло клопотання, відповідно до якого позивач зазначає, що відповідач після відкриття провадження у даній справі погасив основний борг, що підтверджується платіжними дорученнями № 117 від 20.12.2018 р. на суму 100000,00 грн. та № 142 від 27.12.2018 р. на суму 115000,02 грн. Відтак, відповідно до вказаного клопотання, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 35323,57 грн., штраф в сумі 94000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 9260,00 грн. та 3% річних в сумі 2980,00 грн. Крім того, у вказаному клопотанні позивач вказує, що останній не може забезпечити участь представника позивача у судовому засіданні, тому просить розглядати справу на наявними в ній матеріалами.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 31.01.2019 р. закрито підготовче провадження у справі № 916/2799/18 за позовом Корпорації Енергоресурс-інвест до Товариства з обмеженою відповідальністю Боріскол про стягнення заборгованості в загальній сумі 141563,57 грн. та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 18 лютого 2019 р.

У судове засідання, призначене на 18.02.2019 р., представники позивача та відповідача не зявилися.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач у судове засідання не зявився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за юридичною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також про розгляд справи судом в засіданні суду на 18.02.2019 р. представник відповідача був обізнаний під час ознайомлення з матеріалами справи 14.02.2019 р., про що 14.02.2019 р. представником відповідача було заявлено відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

11 червня 2018 року Корпорація „Енергоресурс-інвест (виконавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю Боріскол (замовник) уклали договір № 12-6/18, відповідно до п. 1.1. якого позивач як виконавець зобовязується виготовити і поставити, а відповідач як замовник прийняти і оплатити теплогідроізольовані сталеві труби та елементи, комплектування для теплових мереж в поліетиленовій та металевій оболонці, а також вироби з мінеральної вати на основі базальтового волокна (надалі - продукцію) згідно відповідних специфікацій.

Загальна сума поставки згідно п. 3.1 договору складає 454166,68 грн., ПДВ 90883,34 грн., всього 545000,02 грн.

В п. 4.1 договору передбачено, що замовник оплачує поставлену виконавцем продукцію за ціною, передбаченою у специфікації відповідно до виставленого рахунку. Розрахунок за поставлену продукцію здійснюються у безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця у порядку та сумі згідно специфікації (замовлення) (п. 5.1 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору початок виконання замовлення по договору починається після підписання договору та письмовому узгодженні обома сторонами завдання на виготовлення продукції згідно відповідної специфікації або рахунку.

За умовами п. 5.3. договору остаточний розрахунок за поставлену продукцію проводиться замовником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання продукції згідно видаткових накладних. Датою передачі продукції від виконавця замовнику вважається момент вручення продукції. Дата передачі продукції визначається згідно з видатковою накладною, товарно-транспортною накладною.

Право власності на продукцію переходить від виконавця до замовника після прийняття замовником продукції, підписання видаткових накладних та здійснення повної оплати за цю продукцію (п. 5.4 договору).

Згідно п. 7.4 договору приймання-передача конкретної партії товару по кількості здійснюється за місцем поставки. Факт приймання-передачі продукції по кількості підтверджується накладними на продукцію, які підписуються уповноваженими особами сторін.

Пунктом 7.7. договору передбачено, що передача (приймання-здавання) продукції здійснюється згідно видаткових накладних.

Термін дії договору визначено в розділі 8 договору. Так, в п. 8.1 договору закріплено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2018 року та до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 8.2 договору).

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір, який за своєю правовою природою відноситься до договору поставки, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки № 12-6/18 від 11.06.2018 р. між позивачем та відповідачем складено специфікацію № 1 до договору № 12-6/18 від 11.06.2018 р. замовлення № 5978.03п1 на загальну суму 545000,02 грн., яка підписана представниками замовника та виконавця, а також скріплена відповідною печаткою замовника.

Також, як встановлено судом, на виконання умов договору поставки № 12-6/18 позивач 23.06.2018 року та 02.07.2018 року згідно видаткових накладних поставив відповідачу обумовлену договором продукцію на загальну суму 545000,02 грн., а саме:

- 23.06.2018 р. за накладною № 0623-3 на суму 297677,52 грн. (а.с. 14);

- 02.07.2018р. за накладною № 0702-6 на суму 247322,50 грн. (а.с. 15).

При цьому поставлену позивачем зазначену продукцію було отримано відповідачем, що вбачається з підпису представника за довіреністю ОСОБА_1 на вищезазначених накладних, а також підтверджується наявною в матеріалах справи копією довіреності № 7 від 23.06.2018 р. (а.с. 18).

В свою чергу позивачем був виставлений відповідачу рахунок на оплату № 1497 від 11.06.2018 р.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про належне виконання позивачем своїх зобовязань перед відповідачем згідно вищевказаних накладних.

За статтею 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити цю продукцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Виходячи з умов договору поставки, сторонами було передбачено, що кінцевий розрахунок за поставлену продукцію здійснюється відповідачем протягом 30-ти календарних днів від дати отримання продукції згідно видаткових накладних (п. 5.3. договору).

За ствердженнями позивача, останній сумлінно виконував свої обов'язки за договором, тоді як відповідач неналежним чином виконував умови договору № 12-6/18, здійснивши оплату за поставлений товар частково на суму 330000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1001 від 22.08.2018 р. на суму 250000,00 грн. та платіжним дорученням № 12 від 28.09.2018 р. на суму 80000,00 грн., що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 12.12.2018 р. складала 215000,00 грн., що стало підставою для звернення позивача із заявленим позовом до суду.

Між тим в ході розгляду справи відповідачем повністю була сплачена заявлена позивачем до стягнення сума основного боргу за поставлений товар, про що свідчать надані відповідачем до суду копії платіжних доручень №117 від 20.12.2018 р. на суму 100000,00 грн. та № 142 від 27.12.2018 р. на суму 115000,00 грн. При цьому у звязку з повною сплатою відповідачем суми боргу за поставлений товар позивачем згідно клопотання від 28.01.2019 р. було зменшено розмір позовних вимог, внаслідок чого позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 35323,57 грн., штраф в сумі 94000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 9260,00 грн. та 3% річних в сумі 2980,00 грн.

Відтак, предметом розгляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 35323,57 грн., штрафу в сумі 94000,00 грн., інфляційних втрат в сумі 9260,00 грн. та 3% річних в розмірі 2980,00 грн.

Разом з тим з огляду на те, що відповідач свої зобовязання в частині оплати поставленого товару не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Адже за ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем вартості поставленого товару) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобовязання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 9.2 договору за порушення термінів оплати продукції замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої на цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день прострочення. Строк нарахування пені, а також строк позовної давності щодо її стягнення за цим пунктом становить 3 (три) роки.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобовязання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобовязань за спірним договором щодо здійснення оплати за поставлений товар позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка склала 35323,57 грн., розрахунок якої наведено у позові (а.с. 4).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань врегульовано Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Враховуючи те, що відповідачем несвоєчасно були виконані зобовязання за договором № 12-6/18 від 11.06.2018 р. щодо здійснення оплати за поставлений товар, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню згідно п. 9.2 договору, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді прострочення. Враховуючи викладене судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок пені в розмірі 35323,57 грн., наразі встановлено, що вказаний розрахунок пені було здійснено позивачем вірно. При цьому здійснений позивачем розрахунок суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару відповідачем не оспорено. Відтак, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 35323,57 грн.

Крім того, в п. 9.3 договору встановлено, що за порушення замовником строків оплати понад 1 (один) календарний місяць замовник зобовязаний, окрім пені, сплатити на користь виконавця штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченої частини продукції за кожен місяць прострочення, однак сума штрафних санкцій не може перевищувати суму основного зобовязання.

Поряд з цим суд зазначає, що штраф це неустойка, що обчислюється одноразово у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а не за кожен місяць прострочення. Відтак, на думку суду, здійснення позивачем розрахунку штрафу від вартості за кожен місяць прострочення на існуючу суму боргу у відповідному місяці не відповідає положенням ст. 549 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач мав право нараховувати штраф за несвоєчасне виконання зобовязання з оплати поставленого товару від суми невиконаного зобовязання, яка існувала станом на 02.08.2018 р., а саме від суми 295000,02 грн., що складає 29500,00 грн. (295000,02 грн. х 10%).

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обовязок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту предявлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобовязання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобовязання у гривневому вираженні.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого товару, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару, судом встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних був здійснений позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару в розмірі 2980,00 грн.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно розяснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

Враховуючи викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату поставленого товару в розмірі 9260,00 грн., наразі встановлено, що вказаний розрахунок інфляційних втрат було здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати, нараховані за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару в розмірі 9260,00 грн.

Відтак, загальна сума заборгованості відповідача, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 77063,57 грн. (35323,57 грн. пені + 29500,00 грн. штрафу + 9260,00 грн. інфляційних втрат + 2980,00 грн. 3% річних.)

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Корпорації „Енергоресурс-інвест обґрунтовані частково, відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи, проте підлягають частковому задоволенню з огляду на помилковість розрахунку штрафу.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 1155,95 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Корпорації Енергоресурс-інвест до Товариства з обмеженою відповідальністю Боріскол про стягнення заборгованості в загальній сумі 141563,57 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю Боріскол (65121, АДРЕСА_1; ) на користь Корпорації Енергоресурс-інвест (79035, м. Львів, вул. Зелена, 131; ) пеню в сумі 35323/тридцять пять тисяч триста двадцять три/грн. 57 коп., штраф в сумі 29500/двадцять девять тисяч пятсот/грн. 00 коп., 3% річних в сумі 2980/дві тисячі девятсот вісімдесят/грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 9260/девять тисяч двісті шістдесят/грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1155/одна тисяча сто пятдесят пять/грн. 95 коп.

3. В задоволенні решти частини вимог Корпорації Енергоресурс-інвест до Товариства з обмеженою відповідальністю Боріскол відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2019 р.

Суддя В.С. Петров