ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа№ 920/330/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 26.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича

на рішення Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 (повний текст підписано 13.09.2018)

у справі № 920/330/18 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Фермерського господарства "Натон"

до Фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича

про визнання недійсною додаткової угоди від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року Фермерське господарство «Натон» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича (далі - відповідач) про визнання недійсною додаткової угоди від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому стало відомо про існування додаткової угоди від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011, однак, позивач зазначеного документу не підписував та не мав наміру укладати таку угоду. Об'єкт оренди за актом приймання-передачі позивачу не повернутий. На думку позивача, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України додаткова угода підлягає визнанню недійсною, оскільки є підробленою та не відповідає волі її сторони.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі № 920/330/18 позов задоволено повністю.

Визнано недійсною додаткову угоду від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011, зареєстрованого відділом Держкомзему Лебединського району Сумської області, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 09.11.2011 за № 00863.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича на користь Фермерського господарства "Натон" 1762 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що оспорюваний правочин не було укладено 01.04.2018, як і не доведено обставин його укладення 01.04.2018. Також, не доведено наявності оригіналу додаткової угоди, обставин щодо справжності відтиску печатки позивача на договорі, а також повноважень особи, яка підписала договір від імені позивача на його укладення (саме на момент фактичного підписання цього правочину). Тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання додатковою угоди недійсною з підстав, передбачених приписами частин першої, другої, третьої, п'ятої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Звоновський Анатолій Андрійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Сумської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що підроблений договір не може бути підставою для виникнення цивільних прав та обовязків, у зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним, так як він невчиненний.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції зобов'язаний був виходити з презумпції невинності апелянта у вчиненні злочину передбаченого ст. 358 КК України, та презумпції правомірності додаткової угоди від 01.04.2018 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011.

Апелянт звертає увагу, що протокол обшуку та додатки до нього можуть бути доказами у кримінальному процесі, а не в господарському процесі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того позивач вказує, що додаткову угоду не підписував та не мав наміру укладати таку угоду, оскільки відповідно до оскарженої додаткової угоди сторони вирішили припинити дію договору суборенди земельних ділянок, а припинення суборенди суперечить інтересам позивача. Фермерське господарство "Натон" наголошує, що додаткова угода повинна мати статус правочину, який змінює чи доповнює умови основного правочину, а не припиняти його дію.

Також, позивач зазначає, що на сьогоднішній день, не існує акту прийому-передачі, за яким позивач враховуючи умови додаткової угоди від 01.04.2018 здійснив повернення об'єкту суборенди, що, на думку позивача, вазує на недійсність угоди.

Звертає увагу, що дата укладення спірної додаткової угоди (01.04.2018) є вихідним днем. У вказаний день, працівники позивача, у тому числі його керівник не працювали, а тому у зазначений день підписання додаткової угоди було неможливим.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

14.04.2011 між Фізичною особою-підприємцем Звоновським Анатолієм Андрійовичем та ТОВ «Січ-Агро 2005» укладено договір суборенди землі (т. 1; а.с. 25-29).

Відповідно до п. 1 договору суборенди землі суборендодавець надає, а суборендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області.

Згідно із п. 2 договору в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 226,26 га, у тому числі ріллі - 197,57 га, сіножаття - 15,76 га, пасовища - 12,93 га.

01.04.2014 між Фермерським господарством "Натон" (новиий суборендар), ТОВ «Січ-Агро» (первісний суборендар) та Фізичною особою-підприємцем Звоновським Анатолієм Андрійовичем (орендар) укладено додатковий договір до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011 (т. 1; а.с. 30-31).

Пунктом 1.1 додаткового договору первісний суборендар передає свої права і обов'язки в повному обсязі за договором суборенди земельних ділянок, а новий суборендар, приймає на себе права і обов'язки первісного суборендаря в повному обсязі за вищезазначеним договором суборенди земельних ділянок.

01.04.2014 відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки ТОВ «Січ-Агро 2005» передало, а Фермерське господарство "Натон" прийняло в суборенду земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населеного пункту на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області, загальною площею 226, 26 га (т. 1; а.с. 32).

Водночас, 01.04.2014 між Фермерським господарством "Натон" (суборендар) та Фізичною особою-підприємцем Звоновським Анатолієм Андрійовичем (суборендодавець) укладено договір суборенди землі (надалі - договір суборенди) (т. 1; а.с. 33-36).

Відповідно до п. 1 договору суборенди суборендодавець надає, а суборендар приймає в суборенду - строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Червленівської сільської ради Лебединського району Сумської області, яка знаходиться у володінні та користуванні у відповідності до договорів оренди (список міститься у додатку 1 до цього договору). У договорах оренди не встановлено обмеження чи заборони передачі орендованих земельних ділянок у суборенду.

Згідно із п. 2 договору суборенди в суборенду передається земельна ділянка загальною площею 284,9 га, у тому числі ріллі - 247, 15 га, під сіножаті-20,22, під пасовища - 1 7,53 га.

У квітні 2018 позивачу з реєстрів стало відомо про існування додаткової угоди від 01.04.2018 до договору суборенди. Із інформації отриманої позивачем вбачається, що додаткову угоду від 01.04.2018 укладено між сторонами та остання передбачає припинення права суборенди, яке мав позивач згідно договору суборенди.

Вважаючи додаткову угоду підробленою, Фермерське господарство "Натон" звернулось до СВ Лебединського ВП Сумського РВП ГУНП України в Сумській області. За фактом звернення позивача було відкрито кримінальне провадження № 90000157.

Матеріали зазначеного кримінального провадження містять копію додаткової угоди від 01.04.2018, яку на вимогу слідчого було надано відповідачем, а позивач в подальшому ознайомився з цією копією і надав суду.

Суд першої інстанції встановив, що позивач оригіналу додаткової угоди від 01.04.2018 не має, а копія додаткової угоди з написом «копія вірна», яка засвідчена слідчим Лебединського ВП Сумського РВП ГУММ в Сумській області, була зроблена не з оригіналу додаткової угоди, а з копії, на підставі якої 19.04.2018 державним реєстратором КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради була здійснена відповідна реєстрація.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 09.08.2018 надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю. Протокол огляду речей та документів складено 19.08.2018.

20.08.2018 представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 90000157. Постановою слідчого від 20.08.2018 вказане клопотання задоволено. 21.08.2018 позивач отримав копії вказаних документів із зазначеного кримінального провадження та надав їх суду.

Відповідач надав висновок Київського ВП ГУНП в Харківській області від 30.05.2018, як доказ викрадення у нього спірної додаткової угоди. Однак, місцевий господарський суд не прийняв зазначений доказ, оскільки з електронного доказу - флеш-носія із записом відеофіксації обшуку від 26.05.2018 суд встановив, що відповідач заявляв, що оригінал додаткової угоди від 01.04.2014 до договору суборенди земельних ділянок від 14.04.2011 у нього відсутній, оскільки взагалі не існує. Однак 30.05.2018, згідно висновку Київського ВП ГУНП в Харьківській області, зі слів відповідача, у нього зникла 23.05.2018 спірна додаткова угода, а до поліції відповідач звернувся 28.05.2018 з метою відновлення документів.

Згідно до п. 54 Рішення Європеського суду з прав людини у справі «Козинець протии України», яке є джерелом права, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з рав людини», суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Доводи відповідача про зникнення у нього спірної додаткової угоди суд першої інстанції до уваги не прийняв, оскільки доводи відповідача є нечіткими та неузгодженими та суперечать одна одній. Так 26.05.2018 відповідач зазначає, що у нього взагалі відсутня спірна додаткова угода, в той же час 28.05.2018 він звертається до поліції, зазначаючи, що 23.05.2018 з кишені куртки в м. Харкові у нього зникла додаткова угода. Однак, про вищезазначене зникнення відповідачем правоохоронним органам при обшуку не повідомлялось, хоча на момент обшуку відповідачу вже був відомий факт втрати додаткової угоди.

Звертаючись із позовом до суду позивач зазначив, що вказаного документу не підписував та не мав наміру укладати таку додаткову угоду. На думку позивача, угода має ознаки підроблення. Також, позивач вказав, що оригінал додаткової угоди у нього відсутній. Копія цієї додаткової угоди, яка міститься в матеріалах справи виготовлена не з оригіналу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з приписами частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на зміст заявлених позовних вимог та обставин, які входять до предмета доказування у межах вирішення даного спору, суд першої інстанції розглядав питання про наявність підстав для призначення у даній справі технічної експертизи договору.

Однак, оскільки для проведення технічної експертизи документа (реквізитів документа, друкарських форм) необхідний оригінал договору, який на вимогу суду відповідачем не наданий, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про неможливість проведення експертного дослідження (за відсутності об'єкта дослідження).

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Частинами 6, 7 статті 81 ГПК України встановлено, що будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов'язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п'яти днів з дня вручення ухвали.

Місцевий господарський суд зобов'язував відповідача надати додаткову угоду від 01.04.2018 до договору, однак додаткова угода надана не була, так як відповідач зазначив, що оригінал додаткової угоди у нього відсутній, а тому наданий бути не може.

Більш того, дослідження (огляд) господарськими судами оригіналів договорів є обов'язковою умовою повного, всебічного та об'єктивного розгляду позову про визнання їх недійсними.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача на підтвердження обставин втрати додаткової угоди, а тому відповідачем не доведено поважності причин його неподання.

У разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини 2 статті 42 ГПК України учасники справи зобов'язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно із ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, зобов'язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд, мотивуючи рішення у справі, повинен давати відповідь на кожен важливий та доречний аргумент сторони. Перекладення на сторону обов'язку доказати певний факт або спростувати його в умовах, коли такий обов'язок об'єктивно спроможна виконати лише інша сторона, може призвести до необґрунтованого свавільного рішення.

Позивачем зазначено, що ним додаткова угода взагалі не укладалась, а тому фактично позивачем не може бути подано те, що у нього відсутнє, а оскільки відповідач наполягає на факті укладення додаткової угоди, то обов'язок доведення цього факту покладається на відповідача. В той же час, відповідачем такий обов'язок не виконано.

З огляду на викладене, врахувавши розподіл обов'язків доказування, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що оспорюваний правочин не було укладено 01.04.2018, як і не доведено обставин його укладення 01.04.2018. Наведене також стосується і доведення наявності оригіналу додаткової угоди, обставин щодо справжності відтиску печатки позивача на договорі, а також повноважень особи, яка підписала договір від імені позивача на його укладення (саме на момент фактичного підписання цього правочину).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на вказане вище, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим господарським судом правильно встановлено про наявність підстав для визнання додатковою угоди недійсною з підстав, передбачених приписами частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України, частини 1 статті 215 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича на рішення Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі № 920/330/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі № 920/330/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 270, 275, 276, 281- 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Звоновського Анатолія Андрійовича на рішення Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі № 920/330/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 у справі №920/330/18 залишити без змін.

Матеріали справи №920/330/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 05.03.2019

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б.Михальська

Л.В. Чорна