СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа № 922/2222/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В.І. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

прокурора - Набекало М.М.

1-го позивача - не з'явився

2-го позивача - в.о. директора Євко Ю.С.

відповідача - адвокат Волошин А.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків (вх.№1271Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 05.11.2018 у справі №922/2222/18 (повний текст якого складено та підписано 09.11.2018 суддею Светлічним Ю.В. у приміщенні зазначеного суду)

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону, м. Харків в інтересах держави в особі

1) Державного концерну "Укроборонпром" м. Київ;

2) ДП "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків;

до ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування" м. Харків;

про стягнення 460 502,32 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Військовий прокурор Харківського гарнізону м. Харків звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою в інтересах держави в особі: 1) Державного концерну "Укроборонпром"; 2) Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", до відповідача: приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", в якій прокурор та позивачі просили стягнути з відповідача: суму основного боргу у розмірі 460502,32 грн., яка складається з: суми основного боргу у розмірі 304 245,22 грн., збитків від інфляції у розмірі 85088,14 грн.; 3% річних у розмірі 19447,27 грн., пені у розмірі 30424,52 грн. та штрафу у розмірі 21297,17 грн. Крім того, прокурор просив стягнути на його користь судовий збір у розмірі 6907,54 грн.

Рішенням господарського суду господарського суду Харківської області від 05.11.2018 у справі № 922/2222/18 позов задоволено повністю.

Стягнуто з ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14, ) на користь Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" (61102, м. Харків, вул. Достоєвського, 3, ) грошові кошти у розмірі 460502,32 грн., що складаються з: суми основного боргу у розмірі 304245,22 грн., збитків від інфляції у розмірі 85088,14 грн.; 3% річних у розмірі 19447,27 грн., пені у розмірі 30424,52 грн. та штрафу у розмірі 21297,17 грн.

Судові витрати покладено на відповідача у справі: ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14, ).

Стягнуто з ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, 14, ) на користь Військового прокурора Харківського гарнізону м. Харків (61045, м. Харків, вул. Клочківська, 228-ж, платник: Військова прокуратура об'єднаних сил, код 39969443, банк платника Державна казначейська служба України м. Київ, код банку 820172, рах.№5746) судовий збір у розмірі 6907,54 грн.

ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.11.2018 у справі № 922/2222/18, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про те, що рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та підлягає скасуванню.

На момент звернення прокурора з позовом до господарського суду першої інстанції Державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" було включено до списку оборонних підприємств, які підлягають передачі в управління Фонду державного майна України для здійснення приватизації, оскільки підприємство тривалий час не здійснювало випуск продукції військового призначення, припинило будь-яке виробництво та існує лише за рахунок розпродажу майна.

Невжиття заходів, направлених на захист інтересів держави у спірних правовідносинах з боку ДК «Укроборонпром», як уповноваженим органом з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, прокурор обґрунтовує фактом наявності непогашеної кредиторської заборгованості протягом терміну, що перевищує 2 роки, відсутністю в розпорядженні ДП "ХЗТУ" коштів на сплату судового збору, а також ненаданням відповідних коштів з боку ДК "Укроборонпром".

Втім, відповідач вважає, що зазначені заступником військового прокурора Харківського гарнізону обставини не підтверджують наявності підстав для представництва, зазначеному в ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.

Крім того, як зазначає апелянт, позовну заяву підписано заступником військового прокурора Харківського гарнізону ОСОБА_3, проте у матеріалах справи не міститься доказів на підтвердження його повноважень для здійснення такого представництва.

Щодо суті позовних вимог апелянт зазначає, що у ДП «ХЗТУ» станом на дату розгляду справи не виникало право вимоги до відповідача про оплату робіт по договору, оскільки вимоги є передчасними, отже й нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату проведено безпідставно.

Також апелянт зазначає, між 2-м позивачем та відповідачем взагалі на час винесення рішення судом був відсутній борг за спірним договором, оскільки між 2-м позивачем та відповідачем було проведено залік зустрічних однорідних вимог. Акт зарахування зустрічних однорідних вимог був підписаний відповідачем та переданий 2-му позивачу для підписання. Повернений відповідачу акт був вже після винесення судом рішення у справі, тому не міг бути наданий до суду своєчасно. Просимо визнати причини несвоєчасного подання акту зарахування зустрічних однорідних вимог між 2-м позивачем та відповідачем поважними та залучити до справи у якості доказу відсутності заборгованості між 2-м позивачем та відповідачем.

Крім того, відповідач зазначає, що він є виконавцем державних оборонних замовлень та виробляє продукцію для таких стратегічно важливих підприємств, як «Київський бронетанковий завод», «Харківське конструкторське бюро ім. О.О. Морозова», Конструкторське бюро «Південне ім. М.К. Янгеля» та інших підприємств, що входять до концерну Укроборонпром, а також виробляє продукцію для Міністерства оборони України, бере участь у важливих державних проектах, спрямованих на посилення обороноздатності та безпеки України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.01.2019 апеляційну скаргу відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

22.01.2019 на адресу суду від 1-го позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області в справі без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 призначено справу до розгляду на 04.02.2019.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 у судовому засіданні оголошено перерву у розгляді справи до 13.02.2019.

11.02.2019 1-м позивачем подані пояснення в обґрунтування своєї позиції у справі.

12.02.2019 на адресу суду від 2-го позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області в справі без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 у судовому засіданні оголошено перерву у розгляді справи до 25.02.2019.

Військовим прокурором 13.02.2019 також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області в справі без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

25.02.20196 на адресу суду від 2-го позивача надійшов ще один відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області в справі без змін.

У судове засідання 25.02.2019 представник 1-го позивача не з'явився, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, залучене до матеріалів справи.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу відповідача за відсутності зазначеного представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, у випадках, передбачених законом, на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Ці повноваження прокурора закріплені також у статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до яких підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (мотивувальна частина рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № З-рп/99).

Згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення державного концерну "Укроборонпром" від 29.12.2010 № 1221 було утворено Державний концерн "Укроборонпром" (далі - Концерн) з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком. Вказане обумовлено метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами.

Відповідно до пункту 1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 993, Концерн є державним господарським об'єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 № 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром", функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

До переліку суб'єктів управління об'єктами державної власності, згідно зі статтею 4 вищевказаного Закону, відносяться, зокрема, державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" суб'єктами управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України; Державний концерн "Укроборонпром".

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності. Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади.

Таким чином, Концерн є суб'єктом, уповноваженим здійснювати функції держави щодо управління державним майном та управління підприємствами - учасниками об'єднання у оборонно-промисловому комплексі. При цьому спеціальними законодавчими актами Концерну надано право здійснювати повноваження та правомочності, пов'язані із реалізацією функцій держави, якими першочергово наділені виключно органи державної влади.

За цих обставин, враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об'єктами державної власності в оборонно - промисловому комплексі, інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб'єктів якого є державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

У свою чергу, ДП "Харківський завод транспортного устаткування", як підприємство, яке входить до складу ДП "Укроборонпром", є безпосереднім учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 по справі № 918/376/17 та від 21.01.2019 по справі № 909/516/18.

Оскільки учасники Концерну, одним із яких є 2-й позивач, перебувають виключно в управлінні Державного концерну "Укроборонпром", та не можуть перебувати в управлінні будь-яких органів виконавчої влади (зокрема, міністерств), Концерн є належним позивачем щодо вимог, пов'язаних із відновленням прав держави у зв'язку із істотним порушенням відповідачем власних зобов'язань перед ДП "Харківський завод транспортного устаткування".

Невиконання або неналежне виконання умов договорів, укладених з ПАТ "Харківський завод транспортного устаткування" завдає збитків державному підприємству, а відтак і державі.

Вказані обставини є підставою для представництва військовою прокуратурою Харківського гарнізону в суді інтересів держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" та ДП "Харківський завод транспортного устаткування" у форм звернення до суду з цим позовом та участі прокурора в його розгляді.

Водночас, в порушення вимог п.п. 4, 10 "Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 №1040, ДК "Укроборонпром", ДП "Харківський завод транспортного устаткування" заходи представницького характеру щодо захисту порушених прав держави не здійснювали.

Вказана бездіяльність позивачів щодо судового захисту порушених інтересів держави, відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для представництва прокурором інтересів держави в судових органах шляхом пред'явлення відповідного позову.

На виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" військовою прокуратурою Херсонського гарнізону було повідомлено позивачів про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що прокурор правомірно та з дотриманням наданих законодавством повноважень звернувся до господарського суду з даним позовом в інтересах держави в особі позивачів, чим спростовуються твердження апелянта щодо не підтвердження прокурором наявності підстав для представництва.

При розгляді спору колегією суддів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

31.08.2015 між ДП "Харківський завод транспортного устаткування" (виконавець та 2-й позивач) та приватним акціонерним товариством "Харківський завод транспортного устаткування" (замовник та відповідач) був укладений договір про виконання робіт 11-01-15, у відповідності до п.п. 1.1 вказаного договору виконавець зобов'язується за завданням замовника в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконати роботи по вимірюванню та калібруванню зазначені в додатках, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві виконані роботи в порядку та умовах, визначених цим договором.

Підписанням додатків №1 та №2 до договору № ДП/11-01-15 від 31.08.2015 сторонами ухвалено протокол погодження ціни на проведення вимірювань в вимірювальній лабораторії ДП "Харківський завод транспортного устаткування", а також протокол погодження ціни на проведення калібрування в калібрувальній лабораторії ДП "Харківський завод транспортного устаткування".

Положеннями п. 3.4, 3.5 договору № ДП/11-01-15 від 31.08.2015 передбачено, що передача робіт виконавцем та приймання їх результатів замовником оформлюються актом здачі-приймання робіт, який підписується замовником протягом 5 (п'яти) робочих днів після фактичного завершення робіт. У разі не підписання замовником акту здачі-приймання робіт у 5-ти денний термін без поважних причин, які повинні бути викладені у письмовому вигляді та негайно направлені виконавцю, роботи по даному договору вважаються прийнятими замовником. Підписання акту здачі-приймання робіт замовником є підтвердженням відсутності претензій до виконавця з його боку.

Також, колегія суддів зазначає, що твердження відповідача щодо відсутності у нього заборгованості з оплати за надані послуги, оскільки на його адресу не було надіслано рахунки на оплату робіт є безпідставними, оскільки рахунок - фактура є документом, який містить тальки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку - фактури не є відкладальною умовою розумінні ст. 212 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку - фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити надані послуги, та умовами договору у разі відсутності заперечень з боку замовника (відповідача) та підписання актів здачі - приймання робіт роботи є прийнятими замовником.

Зокрема, у постановах ВС України у справах № 918/376/17 та № 909/516/18 зазначено наступне: «інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб'єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі"».

Згідно вимог ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд позбавлений права самостійно збирати докази, а відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 73, 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як свідчать акти здачі-приймання виконаних послуг від 30.10.2015, від 31.12.2015, від 29.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016, від 29.04.2016, від 31.05.2016, від 30.06.2016, від 29.07.2016, від 31.08.2016, від 28.09.2016, від 30.09.2016, від 30.09.2016, від 31.10.2016, від 21.12.2016, від 31.12.2016, від 31.01.2017, протягом періоду з вересня 2015 по січень 2017 включно ДП "Харківський завод транспортного устаткування" надало відповідачу послуги по вимірюванню та калібруванню. Вказані акти підписані керівниками підприємств та скріплені відповідними печатками.

Положеннями п.п. 2.1, 2.3 договору № ДП/11-01-15 від 31.08.2015 розрахунок проводиться за фактично виконані роботи до заявок та акту здачі приймання-робіт. Оплата роботи здійснюється шляхом перерахування замовником коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 (п'яти) банківських днів, з моменту пред'явлення рахунка-фактури виконавця.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк термін).

Колегією суддів встановлено, що у порушення прийнятих на себе за договором №ДП/11-01-15 від 31.08.2015 грошових зобов'язань, відповідач оплату вартості наданих послуг 2-им позивачем по вимірюванню та калібруванню загальною вартістю 304 245,22 грн. не здійснив, у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 304 245,22 грн.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду першої інстанції жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед 2-им позивачем, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 304245,22 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просив стягнути на його користь збитків від інфляції у розмірі 85088,14 грн.; 3% річних у розмірі 19447,27 грн., пені у розмірі 30424,52 грн. та штрафу у розмірі 21297,17 грн.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230, ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому, згідно п. 2.5 договору №ДП/11-01-15 від 31.08.2015р. передбачено, що у разі порушення строків оплати послуг в терміни, передбачені п. 2.3 договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,5% суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10% суми простроченого платежу.

Крім того, п.2.4 договору № ДП/11-01-15 від 31.08.2015 передбачено, що за порушення строків виконання робіт, передбачених даним договором, винна сторона сплачує потерпілій стороні штраф у розмірі 0,5% від вартості послуг за кожний день такого порушення.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.01.2015 у справі № 910/23600/13/3-204гс14.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державних підприємств оборонно - промислового комплексу.

Приймаючи до уваги те, що відповідач прострочив оплату виконаних 2-им позивачем робіт понад 30 днів, а умовами договору сторони погодили таку відповідальність, як нарахування пені у розмірі не більше 10% від суми простроченого платежу, та можливість нарахування штрафу у разі прострочення оплати, перевіривши таке нарахування прокурором, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 30424,52 грн. та штрафу у розмірі 21297,17 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування інфляційних та 3% річних колегія суддів дійшла висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Щодо тверджень апелянта про те, що між 2-м позивачем та відповідачем взагалі на час винесення рішення судом був відсутній борг за спірним договором, оскільки між 2-м позивачем та відповідачем було проведено залік зустрічних однорідних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

По-перше, твердження апелянта ґрунтуються на недопустимому доказі, оскільки акт заліку був поданий до матеріалів справи із значним порушенням строків, встановлених ч.3 ст. 269 ГПК України (доданий до апеляційної скарги).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Оцінюючи твердження апелянта про те, що акт про зарахування зустрічних однорідних вимог був повернений апелянту 2-м позивачем вже після винесення судом рішення у справі, тому не міг бути поданий до суду першої інстанції своєчасно, колегія суддів зазначає, що відповідач не був позбавлений права послатись на доказ у своїх заявах по справі, із наступним його наданням суду, однак не зробив цього.

Оскільки апелянтом не надано доказів того, що неможливість подання зазначеного доказу до суду першої інстанції об'єктивно не залежали від нього, колегія суддів не приймає його в якості доказу.

По-друге, відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна/коштів боржника.

При цьому, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; ясними (відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання), тобто тільки за умови безспірності наявності між сторонами зобов'язань може бути проведене зарахування зустрічних однорідних вимог.

Колегією суддів встановлено, що між ДП «ХЗТУ» та ПрАТ «ХЗТУ» укладені договори від 20.06.2017 № 25/18-17, від 01.10.2004 № Н/71-А, від 01.10.2004 № Н/68-А, від 01.10.2004 № 5/61-А, від 12.03.2013 № 3/46-13, від 29.01.2013 № 5/11-А.

Разом з тим, договори від 01.10.2004 № Н/71-А, від 01.10.2004 № Н/68-А, від 01.10.2004 № 5/61-А стосуються оренди нежитлових приміщень.

В свою чергу, відповідно до заяви про залік зустрічних однорідних вимог відповідач вказує на наявність у 2-го позивача заборгованості перед відповідачем у сумі 446156,28 грн. за договорами від 20.06.2017 № 25/18-17, від 01.10.2004 № Н/71-А, від 01.10.2004 № Н/68-А, від 01.10.2004 № 5/61-А, від 12.03.2013 № 3/46-13, від 29.01.2013 № 5/11-А.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем в порушення ст. 74 ГПК України та 601 ЦК України, не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини настання строку виконання вимог згідно зазначених договорів, а відтак відсутні підстави для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ПАТ "Харківський завод транспортного устаткування в порядку визначеному ст. 601 ЦК України та дійшла висновку, що заборгованість щодо оплати вартості виконаних робіт згідно з договором № 11-01-15 в розмірі 304 245,22 грн. підтверджена матеріалами справи та обґрунтована.

Щодо тверджень апелянта про відсутність доказів на підтвердження повноважень заступника військового прокурора Харківського гарнізону ОСОБА_3 для підписання позовної заяви, колегія суддів зазначає, що у відповідності до положень ст. 24 ЗУ «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

В матеріалах справи міститься наказ (арк. справи 48 т. 1) № 694-кв Генеральної прокуратури України від 25.12.2015, у відповідності до якого ОСОБА_3 призначено на посаду заступника військового прокурора Харківського гарнізону, що свідчить про наявність у вказаного прокурора повноважень на подання позову.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПрАТ "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 05.11.2018 у справі № 922/2222/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.11.2018 у справі № 922/2222/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 04.03.2019.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко