ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2019м. ДніпроСправа № 904/5316/18

Суддя господарського суду Дніпропетровської області Новікова Р.Г. при секретарі судового засідання Сулимі Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Елтехкомп» м. Дніпро

до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» м. Дніпро

про визнання недійсними пунктів 4.2, 7.2, 7.10 договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, ордер серія ДП №2044/000011 від 26.11.2018р.

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №23 від 14.01.2019р.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Елтехкомп» м. Дніпро звернулось до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» м. Дніпро з позовом про визнання недійсними пунктів 4.2, 7.2, 7.10 договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на протиправність змісту оспорюваних пунктів договору про закупівлю товару №308- ДнОЭ від 13.05.2016р., вимоги статті 233 Цивільного кодексу України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4.2 договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р., у разі відмови постачальника надати покупцю податкову накладну (розрахунок коригування до податкової накладної) або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі суми податкового кредиту ПДВ, який покупець повинен отримати, за такою податковою накладною (розрахунку коригування до податкової накладної), протягом 10 календарних днів з дати отримання відповідної претензії покупця.

Пунктом 1201.1 статті 1201 Податкового кодексу України передбачена відповідальність у вигляді штрафу за порушення строку реєстрації податкової накладної: до 15 календарних днів - 10% суми ПДВ, зазначеної в таких ПН/РК; від 16 до 30 календарних днів - 20% суми ПДВ, зазначеної в таких ПН/РК; від 31 до 60 календарних днів - 30%,суми ПДВ, зазначеної в таких ПН/РК; від 61 до 365 календарних днів - 40% суми ПДВ, зазначеної в таких ПН/РК; у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів - 50% суми ПДВ, зазначеної в таких ПН/РК.

Таким чином, пункт 4.2 договору передбачає подвійну відповідальність за одне і те саме порушення, що суперечить статті 61 Конституції України.

Згідно із пунктом 7.2. договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р., у разі поставки товару з порушенням строку, передбаченого у цьому договорі, постачальник перед покупцем несе наступну відповідальність:

- у випадку прострочення поставки товару в межах 10 (десяти) календарних днів постачальник на письму вимогу покупця, сплачує покупцю штраф у розмірі 5% від суми цього договору.

- у випадку прострочення поставки товару понад 10 (десяти) календарних днів, постачальник на письмову вимогу покупця, починаючи з 11 (одинадцятого) календарного дня сплачує покупцю неустойку у розмірі 0,1% від вартості не поставленого товару або товару, поставленого з порушенням строків, за кожен день прострочення.

Одночасне застосування штрафу й пені (неустойка) за порушення строків виконання зобов'язань свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України.

Пунктом 7.10 договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р. встановлено, що строк нарахування покупцем постачальнику штрафних санкцій за договором не обмежується шістьма місяцями з моменту невиконання та/або неналежного виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим, штрафна санкція підлягає нарахуванню за весь період порушення зобов'язання.

Сторони домовилися встановити строк позовної давності для вимог про стягнення з постачальника неустойки (штрафу, пені) в три роки.

Даний пункт договору суперечить положенням частини 6 статті 232 Господарського кодексу України та підпункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

Позивач наполягає на тому, що підписання договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р. було помилковим. Бувши обізнаним на момент укладання договору про встановлення відповідальності на вкрай невигідних для постачальника умовах, позивач не підписав би договір у такій редакції, а запропонував би зміни та узгодження більш прийнятних умов відповідальності за порушення строків виконання умов договору.

Посилаючись на положення статті 233 Цивільного кодексу України, позивач просить визнати недійсними спірні пункти договору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2018р. прийнято позов до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 18.12.2018р.

У відзиві від 18.12.2018р. відповідач в повному обсязі не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до договору покупець має право застосовувати оперативно-господарські санкції у разі не реєстрації податкової накладної (розрахунки коригування до податкової накладної) в Єдиному реєстрі податкових накладних або в разі порушення постачальником її заповнення.

Відповідач порушив вимоги пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України та пункту 4.2 договору та не зареєстрував податкові накладні, у звязку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов'язання.

Висновки щодо застосування пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України викладені у постанові Верховного Суду від 03.08.2018р. у справі №917/877/17, прийнятої Обєднаною палатою Касаційного господарського суду.

Вбачається прямий причинно-наслідковий звязок між бездіяльністю відповідача щодо виконання обовязку (належним чином скласти і зареєструвати податкові накладні), визначеного законом та договором №308-ДнОЗ від 13.05.2016р., та неможливістю позивача включити суми ПДВ до податкового кредиту позивача.

У звязку з порушенням строків поставки товару Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ТОВ Науково-виробничого підприємства «Елтехкомп» штрафу та пені (справа №904/4951/18).

Відповідач наполягає на тому, що штраф та пеня у відповідності до частини 2 статті 217 Господарського кодексу України є різновидами штрафних санкцій, як одного із видів господарських санкцій.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 546 Цивільного кодексу України).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Таким чином, зазначені види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, ще й повинні мати компенсаційний характер за порушення господарсько-правових зобовязань.

Положеннями договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати штрафних санкцій.

Передбачена в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу повною мірою узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України.

Таким чином, одночасне стягнення з постачальника (позивача), який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України.

Позивач стверджує, що помилково підписав договір та був необізнаним на момент укладення Договору стосовно вкрай невигідної відповідальності для себе.

Виходячи зі змісту статті 233 Цивільного кодексу України позивач вважає, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Позивач не надав до суду жодного доказу наявності вчиненню правочину під впливом тяжкої для нього обставини.

Таким чином, твердження/посилання позивача є голослівними, необґрунтованими та такими, які відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України визнаються судом зловживанням процесуальними правами.

Посилаючись на приписи статті 43 та статті 135 Господарського процесуального кодексу України, відповідач зазначає, що суд зобовязаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами та може постановити ухвалу про стягнення штрафу з позивача в дохід державного бюджету.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2018р. проголошено перерву в підготовчому засіданні до 15.01.2019р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2019р. продовжений строк підготовчого провадження на 30днів та проголошено перерву в підготовчому засіданні до 12.02.2019р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2019р. закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 19.02.2019р.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення представників сторін, суд установив таке.

Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» (далі покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничим підприємством «Елтехкомп» (далі постачальник) був підписаний договір про закупівлю товару №308-ДнОЭ від 13.05.2016р. (далі договір).

Вказаний договір був підписаний сторонами без зауважень та заперечень.

Згідно з пунктом 1.1 договору постачальник зобовязується поставити покупцю товар, зазначений в специфікації, а покупець прийняти та оплатити такий товар, код ДК 016-201:27.12.1 Апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл, на напругу більше ніж 1000В, 2015-2016року виготовлення, в кількості, комплектності, асортименті та за ціною згідно зі специфікаціями. В цьому ж пункті сторонами викладено текст специфікації на загальну суму 6573362грн.09коп. (з ПДВ).

Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що ціна на товар вказується у специфікації та є незмінною протягом строку дії цього договору, крім випадків, встановлених чинним законодавством України. Сума договору становить 6573362грн.09коп.

Відповідно до пункту 11.1 договору цей договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків до повного виконання сторонами своїх грошових зобовязань.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого покупцю товару протягом 90календарних днів з дати поставки відповідного товару на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови надання документів, передбачених розділом 5 цього договору.

Позивач наполягає на протиправності змісту пунктів 4.2, 7.2, 7.10 договору про закупівлю товару №308- ДнОЭ від 13.05.2016р. та просить визнати недійсними вказані пункти договору.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В пункті 4.2 договору зазначено, що на дату виникнення податкових зобовязань (або підстав для їх коригування відповідно до Податкового кодексу України) постачальник складає податкову накладну (розрахунок коригування до податкової накладної) в електронній формі. Реєстрація податкових накладних та розрахунків коригувань до них у випадках, передбачених законодавством, здійснюється постачальником протягом 3-х календарних днів з дати виникнення податкових зобовязань (підстав для їх коригування відповідно до Податкового кодексу України).

У разі відмови постачальника надати покупцю податкову накладну (розрахунок коригування до податкової накладної) або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який покупець повинен отримати, за такою податковою накладною (розрахунку коригування до податкової накладної), протягом 10 календарних днів з дати отримання відповідної претензії покупця.

Покупець має право застосувати оперативно-господарські санкції у разі нереєстрації податкової накладної (розрахунку коригування до податкової накладної) в Єдиному реєстрі податкових накладних або в разі порушення постачальником порядку її заповнення.

Під оперативно-господарською санкцією сторони розуміють право покупця затримати оплату послуг на суму податкового кредиту з ПДВ, який покупець повинен отримати, за податковою накладною (з розрахунком коригування до податкової накладної), незареєстрованим постачальником в Єдиному реєстрі податкових накладних або неналежно заповненої податкової накладної до моменту надання покупцем належним чином оформленої та зареєстрованої податкової накладної (розрахунку коригування до податкової накладної).

Покупець повідомляє постачальника про застосування оперативно-господарських санкцій за 10 календарних днів до моменту настання строку оплати за отриманий товар. Сторони погодили, що у разі застосування покупцем оперативно-господарських санкцій, штрафні санкції (неустойки, пені, штрафи, відсотки річних за користування чужими грошовими коштами, індекс інфляції, збитки тощо) за несвоєчасну оплату послуг до покупця не застосовуються.

В пункті 4.2 договору також визначений відповідальний представник постачальника (його контактні дані) за передавання (реєстрацію Єдиному реєстрі) податкових накладних (розрахунків коригувань до податком накладних) та передбачений обовязок постачальника повідомити покупця протягом двох днів про зміну відповідального представника та/або його контактних даних.

Відповідно до пункту 7.2 договору у разі поставки товару з порушенням строку, передбаченого в цьому договорі, постачальник перед покупцем несе наступну відповідальність:

- у випадку прострочення поставки товару в межах 10 календарних днів постачальник на письмову вимогу покупця, сплачує покупцю штраф у розмірі 5% від суми договору;

- у випадку прострочення поставки товару понад 10 календарних днів, постачальник на письмову вимогу покупця, починаючи з одинадцятого календарного дня сплачує покупцю неустойку у розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару або товару, поставленого з порушенням строків, за кожен день прострочення.

Згідно пункту 7.10 договору строк нарахування штрафних санкцій за договором не обмежується шістьма місяцями з моменту невиконання та/або неналежного виконання зобовязань за договором, у в звязку з чим, штрафна санкція підлягає нарахуванню за весь період порушення зобовязання. Сторони домовились встановити строк позовної давності для вимог про стягнення з постачальника неустойки(штрафу та пені) в три роки.

Позивач зазначає, що зміст пунктів 4.2 та 7.2 договору суперечить положенням статті 61 Конституції України, а зміст пункту 7.1 - положенням частини 6 статті 232 Господарського кодексу України та підпункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

В статті 6 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але які відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: законність змісту правочину, наявність в особи, яка його вчиняє, необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми вчинення правочину вимогам закону, певна спрямованість правочину.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення спору про визнання договорів недійсними, встановлюється наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких договорів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод (договорів) вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ч. 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 статті 199 Господарського кодексу України до відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються положення Цивільного кодексу України, насамперед, загальні положення про забезпечення виконання зобовязання, встановлені його статтями 546-548. Проте, норми Цивільного кодексу України не повністю поширюються на господарсько-правові штрафні санкції.

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч.1 статті 231 Господарського кодексу України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов'язання.

В даному випадку, сторони скористались своїм правом та передбачили санкцію за порушення постачальником зобовязання, визначеного пунктом 4.2 договору.

Штраф, передбачений пунктом 1201.1 статті 1201 Податкового кодексу України, не є тотожнім штрафу, передбаченому пунктом 4.2 договору.

Положеннями пункту 7.2 договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати штрафних санкцій. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань визначена статтею 231 Господарського кодексу України.

Передбачена в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України.

Одночасне стягнення з постачальника за порушення зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція була викладена в постановах Верховного Суду України від 27.04.2012р. у справі №06/5026/1052/2011, від 09.04.2012р. у справі №20/246-08, у постанові Верховного Суду у справі №911/2813/17 від 09.02.2018р.

Відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах

Правочини вчинені під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Під тяжкими обставинами розуміється не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а його крайні форми.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки.

Відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Позивач під час здійснення своєї господарської діяльності, зокрема під час укладення оспорюваної угоди із відповідачем, повинен був допускати можливість настання несприятливих фінансових наслідків, отже, вступаючи у договірні відносини з відповідачем, не був позбавлений можливості провести комерційний розрахунок та визначити власний комерційний ризик.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставин, які в силу вимог статті 233 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсними пунктів 4.2, 7.2, 7.10 договору про закупівлю товару №308- ДнОЭ від 13.05.2016р. судом не встановлено. Позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що договір був укладений проти волі позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, підписати договір на вкрай невигідних умовах.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Елтехкомп» м. Дніпро до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» м. Дніпро про визнання недійсними пунктів 4.2, 7.2, 7.10 договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р.

При цьому, суд не вбачає підстав для визнання зловживанням процесуальними правами подання позову Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Елтехкомп».

Судові витрати розподіляються відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме судовий збір за подачу позовної заяви покладається на позивача.

Керуючись нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, статтями 3, 4, 13, 14, 20, 41, 42, 74, 76, 77, 78, 79, 91, 129, 237, 238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Елтехкомп» м. Дніпро до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» м. Дніпро про визнання недійсними пунктів 4.2, 7.2, 7.10 договору №308-ДнОЭ від 13.05.2016р. відмовити.

В судовому засіданні 19.02.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 28.02.2019р.

Суддя Новікова Р.Г.