ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа №909/587/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради, за вих. №1197/11.1-05/13в від 26.11.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/1408/18 від 05.12.2018)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2018 (суддя Неверовська Л.М., повний текст складено 05.11.2018)

у справі № 909/587/18

за позовом: Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: кооперативу "Карпати", м. Івано-Франківськ

про стягнення 81 949,85 грн збитків за користування без правовстановлюючих документів земельною ділянкою,

за участю учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність №14/01-20/14в від 03.01.2019)

від відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківська міська рада звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Кооперативу "Карпати" про стягнення 81 949,85 грн. збитків за користування без правовстановлюючих документів земельною ділянкою, що розташована за адресою вул. Височана, 34, 47 в м. Івано-Франківську за період із 20.09.2014 по 20.09.2017.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2018 у справі № 909/587/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту спричинення Кооперативом "Карпати" Івано-Франківській міські раді збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 81 949,85 грн, внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, в матеріалах справи відсутні достовірні докази, які б підтверджували наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Також позивачем не підтверджено належним чином площі земельної ділянки, якою, на думку позивача, безпідставно користується відповідач, і яка є необхідною складовою при здійсненні розрахунку суми збитків, тобто не підтверджено розміру завданих збитків.

Не погоджуючись з даним рішенням, Івано-Франківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані нею докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що з моменту набуття права власності на обєкт нерухомості, власник такого обєкту не звільняється від обовязку оформлення прав на земельну ділянку відповідно до вимог діючого законодавства, проте договору оренди спірної земельної ділянки між сторонами укладено не було. Підтверджує, що земельна ділянка не сформована, кадастровий номер не присвоєний. Проте, для визначення точної площі земельної ділянки було залучено землевпорядну ліцензовану організацію. З метою нарахування збитків були проведені розрахунки для виявлення частки кожного з користувачів від усього нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці. Розрахунок збитків в розмірі 81 949,85 грн зроблено за період з 20.09.2014 по 20.09.2017, підставою для нарахування слугувало порушення вимог чинного законодавства щодо використання земельної ділянки без оформлення договору оренди. Відтак, апелянт вважає, що позивачем доведено наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення необхідних для притягнення відповідача до відповідальності.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Відповідач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відзиву на апеляційну скаргу не подав. У заяві від 16.01.2019 зазначив, що не отримував від позивача копії апеляційної скарги, відтак немає можливості підготувати відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (зареєстрована в канцелярії суду за вх№ 01-04/408/19 від 21.01.2019).

Колегія суддів зазначає, що під час відкриття апеляційного провадження було перевірено, що апеляційна скарга подана у строк, за формою та змістом відповідає вимогам ГПК України. До апеляційної скарги були долучені квитанції з описом вкладення, як доказ надсилання копії скарги відповідачу. В даному випадку, суд звертає увагу на те, що кооператив "Карпати" не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи та зробити відповідні копії документів, проте таким правом відповідач не скористався.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представника учасника справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

26.02.2007 Кооператив "Карпати" придбав у ВАТ "Залізобетон" частину будівель адміністративно-виробничого приміщення. Ці будівлі належать йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2007, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №251, договору про виділення частки в натурі з нерухомого майна (поділ) від 28.02.2007, посвідченого нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 275. Даний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с. 58).

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею №415 від 26.12.1996 постійним землекористувачем земельної ділянки, на якій знаходяться придбані Кооперативом "Карпати" приміщення було ВАТ "Залізобетон"; земельна ділянка площею 0, 1899 га (в тому числі: 0,1455 га під проходами, площадками, проїздами та 0,0444 га під будівлями та спорудами) входила до складу земель земельної ділянки ВАТ "Залізобетон" загальною площею 12,1890 га (а.с. 42-44).

25.02.2009 Івано-Франківська міська рада прийняла рішення, пунктом 9 якого вирішила вилучити, за згодою, частину земельної ділянки площею 0,1899 га на вул. С. Височана, 34, у ВАТ "Залізобетон" (продаж частини адміністративно-виробничих будівель, та виділення в натурі частки нерухомого майна кооперативу "Карпати", договір купівлі-продажу від 26.02.2007; зобов'язано ВАТ "Залізобетон" внести зміни в державний акт на право постійного користування землею від 12.06.1998 року, реєстраційний № 249; затверджено технічну документацію із землеустрою щодо оформлення права користування земельною ділянкою кооперативом "Карпати" площею 0,1899 га на вул. С. Височана, 34 з передачею її в оренду, терміном на три роки для обслуговування адміністративно-виробничих приміщень; зобов'язано кооператив "Карпати" укласти договір оренди землі (а.с. 52-55).

Однак, договору оренди земельної ділянки площею 0,1899 га на вул. С. Височана, 34 в м. Івано-Франківську сторонами не було укладено.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів виділення в натурі частки нерухомого майна кооперативу "Карпати" та не підтверджено внесення змін в державний акт на право постійного користування землею від 12.06.1998, реєстраційний № 249.

З 18.06.2015 земельна ділянка площею 11,4246 га перебуває у приватній власності ТДВ "Івано-Франківськзалізобетон", що підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та листом ТДВ "Івано-Франківськзалізобетон" № 325 від 03.08.2018 (а.с. 45, 94).

27.12.2016 на адресу кооперативу "Карпати" було направлено повідомлення про проведення обстеження земельної ділянки за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. С. Височана, 34 у період з 19.01.2017 по 28.01.2017 (а.с. 13).

14.02.2017 інспекторами з самоврядного контролю управління земельних відносин виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки за адресою вулиця С. Височана, 34, 47 в м. Івано-Франківську та складено акт №83 обстеження земельної ділянки (а.с. 17-19). В даному акті зафіксовано, що земельна ділянка використовується для обслуговування нежитлових та виробничих приміщень чотирма особами: Кооперативом "Карпати", ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Згідно публічної кадастрової карти кадастровий номер земельної ділянки відсутній, земельна ділянка не зареєстрована. Форма та площа обстежуваної земельної ділянки орієнтовно становить 0,3 га. На території знаходяться три одноповерхові цегляні будівлі. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 75456357 від 12.12.2016, кооперативу "Карпати" на праві власності належать нежитлові приміщення на вул. Височана, 34. Площа будівель 0,0444 га. Тип обєкта - адміністративно-виробничі будівлі. Основним видом діяльності кооперативу "Карпати" є виробництво інших виробів із пластмас.

В акті зазначено, що Львівський апеляційний суд 24.02.2014 (справа №909/83/13-г ) встановив, що кооператив "Карпати" використовував земельну ділянку на вул. С. Височана, 34 в м. Івано-Франківську площею 0,1899 га (в тому числі: 0,1455 га під проходами, площадками, проїздами та 0,0444 га під будівлями та спорудами). А також вказано, що кооператив "Карпати" за період 2014-2016 сплачував земельний податок за площу 0,0444 га.

23.02.2017 Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради надіслано на адресу відповідача для відповідного реагування клопотання щодо виявленого порушення законодавства з вимогою вчинити дії на виготовлення документів, які б посвідчували право на користування земельною ділянкою на вул. Височана, 34 у м. Івано-Франківську площею 0,1899 га, та здійснити сплату за користування земельною ділянкою за минулий період із розрахунку договору оренди, який мав бути укладений на час користування (а.с. 15-16).

У відповідь кооператив "Карпати" 10.03.2017 повідомило, що належні на праві власності кооперативу приміщення знаходяться на земельній ділянці площею 0,0444 га. На даний час кооператив вчиняє дій по сприянню землевпорядній організації здійснити роботи по виготовленню документації, яка б посвідчувала право на користування зазначеною вище земельною ділянкою. Після виготовлення землевпорядною організацією належної документації кооператив має намір звернутися до відповідних органів, установ та організацій з метою врегулювання спору, який виник з приводу земельної ділянки, розташованої по вул. Височана,34 (а.с. 60).

19.10.2017 рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №871 було затверджено акти про визначення збитків власнику землі. Яким, зокрема, визначено збитки, які нанесені міській раді за час фактичного використання кооперативом "Карпати" площею 0,2987 га, в розмірі 81 949,85 грн за період з 20.09.2014 по 20.09.2017 (а.с. 35-39).

З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку позивачем 24.10.2017 було надіслано Кооперативу "Карпати" повідомлення з пропозицією добровільного відшкодування вказаних збитків (а.с. 33-34).

Проте, відповідач у добровільному порядку не сплатив збитки в розмірі 81 949,85 грн. за користування без правовстановлюючих документів спірною земельною ділянкою за період із 20.09.2014 по 20.09.2017, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В свою чергу відповідач проти позову заперечив. При цьому стверджує, що ним вчиняються усі необхідні дії щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, однак саме позивач не сприяв в укладенні договору оренди землі. Також зазначає, що спірна земельна ділянка не розмежована, на ній знаходиться нерухоме майно належне чотирьом власникам, які користуються спільно заїздом, який проходить через територію ТДВ "Івано-Франківськзалізобетон". На сьогоднішній день, достеменно не встановлений розмір земельної ділянки, яку реально використовує кооператив "Карпати", що унеможливлює укладення договору оренди землі, оскільки до істотних умов договору оренди землі належать: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб'єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями ч.1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).

Тобто, в силу вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", укладання договору оренди землі є обов'язковим.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, набувши право власності на об'єкт нерухомості (26.02.2007), розташований на спірній земельній ділянці, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, обов'язку щодо укладення та реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку не виконав. Разом з тим встановив відсутність в діях відповідача вини в неукладені договору оренди, оскільки дійшов висновку, що саме позивач не сприяв відповідачу в оформлені відповідних документів на земельну ділянку.

Також на думку суду, позивачем не доведено площі земельної ділянки, якою користується відповідач без правовстановлюючих документів, і яка є необхідною складовою при здійсненні розрахунку суми збитків, тобто не підтверджено розміру завданих збитків.

За таких обставин та норм чинного законодавства місцевий господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку позивачем не доведено усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для притягнення відповідача до такої відповідальності як відшкодування збитків.

Згідно п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч.1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч.2 ст. 1166 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин загальні положення ст.224, ст. 225 ГК України, ст.22 та глави 82 ЦК України.

Водночас предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в даній справі є стягнення з власника об'єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, без належних на те правових підстав.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п. "е" ч.1 ст. 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. При цьому згідно зі ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах ОСОБА_7 Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У даній справі суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач, як власник об'єкту нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату. Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином обов'язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності, відповідно встановлення у діях відповідача всіх 4 елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для покладання на нього відповідальності у вигляді відшкодування збитків, в даному випадку не має значення.

Беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування до правовідносин сторін спору приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки, як встановлено вище, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та не отримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Відповідно до спірних кондикційних правовідносин положення статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, статей 156, 157 Земельного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України і положення Порядку №284 не застосовуються.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, підстави позову обґрунтовано положеннями статей 156, 157 Земельного кодексу України, Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993, ст.224 ГК України, ст. 22 та глави 82 ЦК України при вирішенні спору про стягнення збитків у виді неодержаних доходів (орендної плати за землю), заподіяних міській раді внаслідок користування юридичною особою земельною ділянкою, на якій розташоване належне їй на праві власності нерухоме майно, без укладення договору оренди. При цьому стягнення таких збитків можливе лише в разі встановлення наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення.

Колегія суддів вважає, що неправильна кваліфікація спірних правовідносин призвела до неправильного обчислення позивачем заявленої суми, відповідно покладені в основу спірного судового рішення акти визначення розміру збитків, складені на підставі Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 № 284, є неналежними та недопустимими доказами в розумінні статей 76, 77, 78 ГПК України.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2018 у справі № 909/587/18 скасувати, прийняти нове яким в позові відмовити.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви залишаються за позивачем.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

ОСОБА_1