ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа №909/748/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Плотніцький Б.Д.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Полістар вих. №22 від 15.11.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/1276/18 від 26.11.2018)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.10.2018 (суддя Михайлишин В.В., повний текст складено 05.11.2018)

у справі № 909/748/17

за позовом: першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Полістар (надалі ТзОВ Полістар), м. Мукачево Закарпатської області

про стягнення збитків в сумі 528 823,49 грн,

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: ОСОБА_2 - прокурор

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність №14/01-20/14в від 03.01.2019)

від відповідача: ОСОБА_4 адвокат (свідоцтво № 21/418 від 24.12.2004, довіреність б/н від 04.04.2018)

Відповідно до п.9 Перехідних положень Розділу ХІ ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТзОВ "Полістар" про стягнення збитків у розмірі 528 823,49 грн, як недоотриманих місцевим бюджетом доходів від орендної плати за період фактичного використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, на підставі статей 22, 1166 ЦК України, статті 224 ГК України, статей 152, 156, 157 Земельного кодексу України (а.с. 4-12 том І).

11.10.2017 Господарський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі №909/478/17, відповідно до якого відмовив у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, позов задовольнив (а.с. 204-209 том І).

27.11.2017 Львівський апеляційний господарський суд рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 205-209 том ІІ).

22.05.2018 Верховний Суд вищевказані судові рішення скасував, справу направив на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області (а.с. 260-268 том ІІ).

Скасовуючи судові рішення по даній справі, Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставини щодо вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів щодо переоформлення прав на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства, неможливості переоформлення такого права із незалежних від його волі причин, дій позивача спрямованих на переоформлення права користування на спірну земельну ділянку, та не надали оцінку доводам сторін щодо обставин, пов'язаних з укладенням договору оренди на спірну земельну ділянку.

Також суд касаційної інстанції не погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що строк позовної давності слід обраховувати з моменту встановлення виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради факту заподіяння збитків, а саме з 12.01.2017.

На новому розгляді рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.10.2018 у справі № 909/748/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Полістар" на користь Івано-Франківської міської ради 463 094,79 грн збитків. Стягнуто з ТзОВ "Полістар" на користь прокуратури Івано-Франківської області 6 946,42 грн судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків у розмірі 65 728,70 грн відмовлено. Судовий збір у розмірі 985,93 грн залишено за прокуратурою Івано-Франківської області.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що з моменту набуття права власності на нерухомість, відповідач не вжив усіх залежних від нього заходів щодо оформлення права оренди на спірну земельну ділянку, відтак, в даному випадку мають місце (є доведеними) усі чотири елементи складу цивільного правопорушення, необхідні для притягнення відповідача до такої відповідальності як відшкодування збитків. Внаслідок такої протиправної бездіяльності відповідача територіальній громаді в особі позивача було завдано збитків, які становлять суму не отриманого доходу - орендної плати за користування землею за період з 29.11.2013 по 29.11.2016 в розмірі 528 823,49 грн. Проте, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відсутність наведених прокурором поважних причин його пропуску, суд відмовив у вимозі про стягнення збитків у розмірі 65 728,70 грн за період з 29.11.2013 по 02.08.2014, оскільки встановив, що позивач був обізнаний з 10.07.2013, що відповідач придбав автозаправну станцію за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6 (відповідно до нього одночасно перейшло право оренди земельної ділянки за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, площа ділянки складає 0,1671 га, кадастровий номер ділянки :20:006:0064).

Не погоджуючись з даним рішенням, ТзОВ Полістар подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати в частині задоволення позову, в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Зокрема, скаржник стверджує, що ні прокурором, ні позивачем не доведено повного складу цивільного правопорушення необхідного для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків. Вважає, що в даному випадку вина відповідача відсутня, оскільки останній звертався до позивача з листами про оформлення договору оренди, натомість саме позивач ухилявся від прийняття рішення про передачу земельної ділянки в оренду.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1618/18 від 20.12.2018).

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1564/18 від 19.12.2018).

Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав повністю. Проти доводів прокурора та позивача заперечила у письмових відповідях на відзиви (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/164/18 від 11.01.2019).

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представниківучасників справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

19.02.2013 на підставі договору купівлі-продажу №367 ТзОВ "Полістар" отримало в приватну власність від Підприємства з іноземними інвестиціями "Лукойл-Україна" автозаправну станцію за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6. Нерухоме майно, згідно з умовами договору, розміщено на земельній ділянці за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, площа ділянки складає 0, 1671 га, кадастровий номер ділянки :20:006:0064, яка перебувала у користуванні продавця на підставі договору оренди земельної ділянки від 13.06.2007, зареєстрованого 04.12.2007 у Івано-Франківському міському відділі Івано-Франківської регіональної філії центру ДЗК при Держкомземі України за №64 (а.с. 33-38 том І).

Після придбання нерухомого майна, речове право на земельну ділянку, на якій знаходиться вказана автозаправна станція, ТзОВ "Полістар" не оформило у передбаченому законом порядку.

19.07.2016 інспектором з самоврядного контролю за використанням та охороною земель управління земельних відносин виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, про що складено акт обстеження № 32 та встановлено, що на день проведення обстеження вказана земельна ділянка (кадастровий номер :20:006:0064) використовується без правовстановлюючих документів. Площа ділянки становить 0, 1671 га та відповідає договору оренди земельної ділянки від 13.06.2007 та договору купівлі-продажу автозаправної станції від 19.02.2013 (а.с. 21-24 том І).

Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради на адресу ТзОВ "Полістар" 21.07.2016 направлено клопотання № 458/343-02/186 про необхідність оформлення документів на землекористування, яке останнім залишено без розгляду (а.с. 25-26 том І).

Згідно інформації ДПІ у м. Івано-Франківську ТзОВ "Полістар" сплачено земельний податок за земельну ділянку площею 0,1671 га за 2013 рік 9 736,72 грн, за 2014 рік 16 691,41 грн, за 2015 рік 20 501,30 грн, за 2016 рік 14 185,05 грн (а.с. 31-32 том І).

На засіданні комісії з визначення та відшкодування територіальній громаді м. Івано-Франківська збитків від 29.11.2016 визначено розмір збитків, нанесених Івано-Франківській міській раді, у вигляді упущеної вигоди в розмірі неодержаної міською радою плати за оренду земельної ділянки, що виникли внаслідок використання ТзОВ "Полістар" земельної ділянки без правовстановлюючих документів в розмірі 528 823,49 грн, про що складено відповідний акт (а.с. 49-51 том І).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 12.01.2017 №17, затверджено акт про визначення збитків власнику землі від 19.07.2016, згідно з яким сума неодержаного територіальною громадою м. Івано-Франківська доходу визначається збитками в розмірі 528 823,49 грн за період з 29.11.2013 по 29.11.2016. Відповідно до пункту 2 зазначеного рішення, збитки підлягають відшкодуванню власнику землі, особами що їх заподіяли, не пізніше одного місяця після затвердження виконавчим комітетом міської ради актів Комісії (а.с. 52 том І).

З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку позивачем 19.01.2017 надіслано ТзОВ "Полістар" лист про необхідність добровільного відшкодування завданих збитків (а.с. 47-48 том І).

Проте, відповідачем збитків у сумі 528 823,49 грн до міського бюджету не сплачено.

В подальшому рішенням сесії міської ради від 24.05.2017 № 135-12 відповідачу передано в оренду терміном на 10 років земельну ділянку площею 0,1671 га на вул. Ребета, 6 в м. Івано-Франківську. На підставі вказаного рішення 25.04.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди спірної земельної ділянки (а.с. 156-161 том І).

Враховуючи, що за період з 29.11.2013 по 29.11.2016 відповідач користувався земельною ділянкою загальною площею 0,1671 га, розташованою у м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, без оформлення правовстановлюючих документів та у порушення приписів законодавства не сплачував орендну плату за землю, чим спричинив збитки у вигляді упущеної вигоди міському бюджету м. Івано-Франківськ у сумі 528 823,49 грн, прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради.

Позивач погоджується із позицією, викладеною в позовній заяві, підтверджує, що відповідач в порушення вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України використовував земельну ділянку площею 0,1671 га під нерухомим майном без оформлення правовстановлюючих документів, чим заподіяв позивачу збитки у формі упущеної вигоди, яка становить недоотриману орендну плату за використання земельної ділянки та підлягає відшкодуванню на підставі статей 22, ЦК України.

В свою чергу відповідач проти позову заперечує, зокрема стверджує, що у діях ТзОВ "Полістар" відсутні елементи складу правопорушення, а відтак і підстави для стягнення збитків. При цьому зазначає, що саме позивач порушив вимоги статей 123, 124 Земельного кодексу України, ст 41 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», п.114 Переліку документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності, та не зважаючи на звернення відповідача не ухвалював рішення про передачу земельної ділянки в оренду. Крім того, зазначає, що ним своєчасно та в повному обсязі сплачувався земельний податок за спірну земельну ділянку. Також подав заяву про застосування строку позовної давності.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб'єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями ч.1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).

Тобто, в силу вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", укладання договору оренди землі є обов'язковим.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, набувши право власності на об'єкт нерухомості (19.02.2013), розташований на спірній земельній ділянці, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою, обов'язку щодо укладення та реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку не виконав.

Також, судом спростовано доводи скаржника про те, що саме позивач ухилявся від прийняття рішення про передачу товариству спірної земельної ділянки в оренду, оскільки судом встановлено, що відповідач з проханням зареєструвати право власності та укласти договір оренди земельної ділянки звертався до позивача у неналежний спосіб з порушенням порядку, встановленого Законами України "Про адміністративні послуги" та "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".

За таких обставин та норм чинного законодавства місцевий господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку мають місце (є доведеними) усі чотири елементи складу цивільного правопорушення, необхідні для притягнення відповідача до такої відповідальності як відшкодування збитків.

Згідно п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч.1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч.2 ст. 1166 ЦК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з врахуванням вказівок Верховного суду у даній справі від 22.05.2018, застосував до спірних правовідносин загальні положення ст.22 та глави 82 ЦК України.

Водночас предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в даній справі є стягнення з власника об'єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, без належних на те правових підстав.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п. "е" ч.1 ст. 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. При цьому згідно зі ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах ОСОБА_5 Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.

В даному випадку, колегія суддів зазначає, що в силу ч.1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Проте, згідно з п.1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» саме ОСОБА_5 Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. В межах чинного процесуального закону як реалізацією принципу правової визначеності, так і формування сталої судової практики неможливо забезпечити без врахування правових висновків ОСОБА_5 Верховного Суду щодо застосування конкретних норм матеріального права до спірних правовідносин.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У даній справі суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач, як власник об'єкту нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату. Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином обов'язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності, відповідно встановлення у діях відповідача всіх 4 елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для покладання на нього відповідальності у вигляді відшкодування збитків, в даному випадку не має значення.

Беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування до правовідносин сторін спору приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки, як встановлено вище, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та не отримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Відповідно до спірних кондикційних правовідносин положення статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, статей 156, 157 Земельного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України і положення Порядку №284 не застосовуються.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, підстави позову обґрунтовано положеннями статей 156, 157 Земельного кодексу України, Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993, ст. 22 та глави 82 ЦК України при вирішенні спору про стягнення збитків у виді неодержаних доходів (орендної плати за землю), заподіяних міській раді внаслідок користування юридичною особою земельною ділянкою, на якій розташоване належне їй на праві власності нерухоме майно, без укладення договору оренди. При цьому стягнення таких збитків можливе лише в разі встановлення наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення.

Колегія суддів вважає, що неправильна кваліфікація спірних правовідносин призвела до неправильного обчислення позивачем заявленої суми, відповідно покладені в основу спірного судового рішення акти визначення розміру збитків, складені на підставі Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 № 284, є неналежними та недопустимими доказами в розумінні статей 76, 77, 78 ГПК України.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ТзОВ Полістар залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.10.2018 у справі № 909/748/17 скасувати, прийняти нове яким в позові відмовити.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви залишаються за прокуратурою Івано-Франківської області.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Б.Д. Плотніцький

ОСОБА_1