ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2019 р. Справа№ 910/2411/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кандаурова А.П., арбітражний керуючий

від відповідача-1: Гурський М.Р., ордер 391400 від 19.07.18

від відповідача-2: Ніколенко О.В., дов. № 364 від 08.01.19

розглядаючи апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ"

на рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. (повний текст складено 16.10.2018 р.)

у справі № 910/2411/18 (суддя - Головіна К.І.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Біловодський"

2) публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик"

про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року до господарського суду міста Києва звернувся керуючий санацією приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Біловодський" та публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.09.2017 р. будівлі комбікормового заводу, що знаходиться за адресою: Луганська область, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1, укладеного між відповідачами за результатами проведення електронних торгів з реалізації майнового комплексу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом визнання недійсним договору, яким відбулось подальше відчуження майна, а такий спосіб захисту можливий шляхом подання віндикаційного позову.

Не погодившись з вказаним рішенням, приватне акціонерне товариство позивач - "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. у справі № 910/2411/18 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що нерухоме майно - будівля комбікормового заводу, яка знаходиться за адресою: Луганська область, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1, незаконно вибуло з його володіння, і ці обставини встановлені судовим рішенням (постанова Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р. у справі № 21/89б/2011), яким визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.04.2011 р., укладений між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Біловодський елеватор", а також визнано права власності на вказане майно за позивачем. Однак, 15.09.2017 р. між відповідачами укладено договір купівлі-продажу, яким відбулось подальше відчуження майна позивача, у зв'язку з чим виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р. у справі № 21/89б/2011 є неможливим, адже майно не перебуває у сторони недійсного правочину, а було відчужене відповідачу-1. Оскільки первинний продаж майна здійснений на незаконних підставах, скаржник вважає, що відповідач-2 не набув законного права власності на майно і не міг укладати подальший договір купівлі-продажу щодо відчуження цього майна, а тому договір купівлі-продажу від 15.09.2017 р. підлягає визнанню недійсним у судовому порядку і такий спосіб правового захисту є ефективним, адже після повернення майна відповідачу-2, він, на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р., буде зобов'язаний повернути нерухоме майно позивачу без додаткового його витребування у відповідача-1.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., прийнято до розгляду апеляційну скаргу, поновлено провадження та призначено розгляд справи на 11.12.2018 р.

30.11.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

03.12.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Смірнова Л.Г, Дідиченко М.А., оголошено перерву до 24.01.2019 р.

10.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу.

21.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення по справі.

23.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення.

23.01.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2019 р. оголошено перерву до 12.02.2019 р.

В судовому засіданні 12.02.2019 року представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідачів вказали на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвалою господарського суду Луганської області від 07.06.2017 р. у справі № 21/89б/2011 (а.с. 188-195 том 1) заяву керуючого санацією приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" Кандаурової А.П. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу залишено без задоволення в порядку ч. 11 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р. у справі № 21/89б/2011 про банкрутство приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" (а.с. 47-63 том 1), яку залишено без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2018 р. (а.с. 116-120 том 2), ухвалу господарського суду Луганської області від 07.06.2017 р. скасовано, заяву керуючого санацією приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" Кандаурової А.П. про визнання договорів недійсними задоволено, зокрема:

- визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.04.2011 р., укладений між приватним акціонерним товариством "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" та товариством з обмеженою відповідальністю "Біловодський елеватор" щодо відчуження будівлі комбікормового заводу, розташованого за адресою: Луганська область, Міловський район, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1;

- визнано за приватним акціонерним товариством "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" право власності на вказану будівлю комбікормового заводу;

- зобов'язано публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Хрещатик" повернути приватному акціонерному товариству "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" будівлю комбікормового заводу, розташовану за адресою: Луганська область, Міловський район, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 234 від 05.04.2016 р. "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 463 від 05.04.2016 р. "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Комерційний банк "Хрещатик" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", розпочато процедуру виведення публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05.04.2016 р. до 04.05.2016 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора банку, визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку Ігорю Івановичу строком на один місяць з 05.04.2016 р. до 04.05.2016 р. включно (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/165-pat-kb-khreshchatyk/3922-zaprovadzheno-tymchasovu-administratsiiu-u-pat-kb-khreshchatyk).

Виконавча дирекція фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 560 від 21.04.2016 р. відповідно до якого продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві "Комерційний банк "Хрещатик" Костенка Ігоря Івановича з 05.05.2016 р. до 04.06.2016 р. включно (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/165-pat-kb-khreshchatyk/4097-prodovzheno-tymchasovu-administratsiiu-v-pat-kb-khreshchatyk).

Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 46-рш від 02.06.2016 р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" Фондом прийнято рішення № 913 від 03.06.2016 р., "Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку з 06.06.2016 р. до 05.06.2018 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик", визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Костенку Ігорю Івановичу на два роки з 06.06.2016 р. до 05.06.2018 р. включно (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/165-pat-kb-khreshchatyk/4531-rozpochato-protseduru-likvidatsii-pat-kb-khreshchatyk-ta-delehovano-povnovazhennia-likvidatora-banku).

За наслідками проведення фондом гарантування вкладів фізичних осіб 07.09.2017 р. електронних торгів з реалізації майнового комплексу комбікормового заводу та основних засобів за адресою: Луганська область, Міловський район, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1, сформовано протокол № UA-EA-2017-08-30-000108-c (а.с. 31-34 том 1) відповідно до якого переможцем торгів визначено товариство з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Біловодський".

15.09.2017 р. між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Біловодський" (покупець) укладено договір купівлі-продажу майна, що продане на аукціоні (а.с. 18-21 том 1), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. за № 13588, відповідно до умов якого продавець передає майно - будівлю комбікормового заводу за адресою: Луганська область, Міловський район, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1, а покупець приймає це майно і сплачує за нього грошову суму за ціною, встановленою за результатами електронних торгів, що відбулись 07.09.2017 р. відповідно до протоколу № UA-EA-2017-08-30-000108-c.

Згідно пунктів 2.1, 2.2 договору продаж нерухомого та рухомого майна вчиняється за сумою у розмірі 10 500 001,00 грн. з ПДВ. Грошові кошти у вказаному розмірі сплачуються покупцем продавцю протягом 20 робочих днів із дати формування протоколу електронних торгів та на момент підписання цього договору фактично сплачені продавцю в повному обсязі.

За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору право власності на нерухоме майно переходить до покупця з моменту державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Право власності на рухоме майно переходить від продавця до покупця в момент укладення цього договору та за умови отримання продавцем у повному обсязі ціни продажу за цим договором. Передача нерухомого та рухомого майна здійснюється за актом приймання-передачі в день укладення (підписання) сторонами та нотаріального посвідчення цього договору одночасною передачею покупцю технічної документації на нерухоме майно та рухоме майно.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення відтиском печаток сторін та нотаріального посвідчення (пункт 5.1 договору).

На виконання умов договору продавцем передано на підставі акту приймання-передачі майна від 15.09.2017 р. (а.с. 25-30 том 1), а покупцем отримано будівлю комбікормового заводу за адресою: Луганська область, Міловський район, смт. Біловодськ, вул. ім. Хорунжого, буд. 1, а також основні засоби (рухоме майно) за переліком, зазначеним у цьому акті.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначав, що з огляду на неправомірне вибуття з його власності нерухомого майна, враховуючи встановлений судом факт недійсності договору купівлі-продажу від 09.04.2011 р. та визнання права власності на це майна за позивачем, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу від 15.09.2017 р., яким відбулось подальше відчуження майна, є недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом визнання недійсним договору, яким відбулось подальше відчуження майна, а належним способом захисту є подання віндикаційного позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України ).

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Приватне акціонерне товариство "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ", не будучи стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 15.09.2017 р., вказувало, що є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки у судовому порядку (постанова Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р.) визнано недійсним договір, що передував укладенню договору купівлі-продажу від 15.09.2017 р., однак нерухоме майно не було фактично повернуто позивачу, як законному власнику, а отже оспорюваний правочин перешкоджає володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

За твердженням позивача, такий спосіб правового захисту є ефективним, оскільки наслідком недійсності договору від 15.09.2017 р. є повернення майна відповідачу-2 (реституція), який на виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р., буде зобов'язаний повернути нерухоме майно позивачу без додаткового його витребування у відповідача-1.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне.

У відповідності до роз'яснень, наданих Верховним судом України в постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм права в їх сукупності дає підстави для висновку, що у разі передачі майна власником за правочином, який є недійсним, позов про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися лише у випадку коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним та/або застосування наслідків реституції. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення статті 216 Цивільного кодексу України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Проте, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним (наступного) правочину щодо відчуження майна від 15.09.2017 р., укладеного між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Племінний завод "Біловодський" (покупець), що вчинений після правочину від 09.04.2011 р., який визнаний недійсним у судовому порядку.

В силу положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 330 цього ж Кодексу передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, майно не може бути витребуване в нього.

Приписами частини 1 статті 388 названого Кодексу, передбачена можливість витребування майна власником від добросовісного набувача за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Відтак, у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема як від недобросовісного так і добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 387 названого Кодексу, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З огляду на зазначене, права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки належним способом захисту порушених прав власника майна є витребування його з незаконного володіння, а отже позивачем у даній справі невірно обрано спосіб захисту свого права, у зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав. Апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. у справі № 910/2411/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Міловський завод рафінованої олії "Стрілецький степ" на рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. у справі № 910/2411/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.10.2018 р. у справі № 910/2411/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 910/2411/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.02.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова