ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа№ 911/744/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я»

на рішення Господарського суду Київської області від 27.07.2018

у справі № 911/744/18 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармекс Груп»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «БТА Банк»

про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я» (далі - ТОВ ФК «Здоров'я», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармекс груп» (далі - ТОВ «Фармекс груп», відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «БТА Банк» (далі - АТ «БТА Банк», банк, третя особа) про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу від 20.07.2016.

За твердженням позивача, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.07.2016, укладений між ТОВ ФК «Здоров'я» та ТОВ «Фармекс груп» підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки позивач, як покупець, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а за умови обізнаності про їх існування до підписання договору, позивач не уклав би цей правочин. Як стало відомо позивачеві, корпус №4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4213,2 кв.м., що розташований за адресою: м. Бориспіль, вул.. Шевченка, будинок 100, на час укладення оспорюваного договору був самочинним будівництвом, а в силу приписів ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Оскільки у відповідності до ч.1 ст.658, ч.2 ст.376 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, а особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а тому ТОВ «Фармекс груп» як продавець за договором від 20.07.2016, не мало права розпоряджатися нерухомим майном на правах власника та відповідно відчужувати дане майно.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.07.2018 Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я» у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновків про недоведеність позивачем належними доказами обставин, які б свідчили про те, що останній помилявся щодо правової природи договору від 20.07.2016, зважаючи на визначені ним підстави позову, а твердження про те, що придбаний ним об'єкт є самочинним будівництвом ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються належними доказами. Водночас, місцевий господарський суд зауважив на тому, що позивач не заявляв клопотання про призначення у справі судової експертизи з метою доведення того факту, що об'єкт нерухомості збудовано з істотним порушенням будівельних норм та правил. Доводи позивача про самочинне будівництво об'єкта нерухомості ґрунтуються на припущеннях.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ ФК «Здоров'я» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановлене у справі рішення є незаконним та необґрунтованим через неповне та неналежне з'ясування обставин, які мають значення для правильного її вирішення. Так, на думку позивача, судом не було враховано, що частина 2 ст. 376 ЦК України, крім будівництва об'єкту з істотними порушеннями будівельних норм і правил, також передбачає дві інших підстави для визнання житлового будинку, будівлі, споруди та іншого нерухомого майна самочинним будівництвом, а саме, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно оформленого проекту; позивачем наголошувалось під час судового розгляду на необхідності з'ясування усіх трьох підстав для визнання об'єкту нерухомості самочинним; оскільки об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом, відповідач незаконно набув вказане майно у власність та у подальшому відчужив його за договором купівлі-продажу від 20.07.2016, відтак такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.229 ЦК України.

У зв'язку з розпочатою процедурою ліквідації та припиненням здійснення правосуддя Київським апеляційним господарським судом матеріали справи було передано до новоутвореного Північного апеляційного господарського суду.

Актом прийняття-передачі судових справ від 02.10.2018, на виконання п. 4 розділу ІІІ Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 20.09.2018 №475, справу №911/744/18 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2018 апеляційну скаргу ТОВ ФК «Здоров'я» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2018 апеляційну скаргу ТОВ ФК «Здоров'я» на рішення Господарського суду Київської області від 27.07.2018 у справі №911/744/18 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 19.11.2018 від скаржника, на виконання вимог ухвали від 09.11.2018, надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ ФК «Здоров'я» на рішення Господарського суду Київської області від 27.07.2018 у справі №911/744/18, призначено до розгляду на 21.01.2019, встановлено відповідачеві та третій особі строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 17.01.2019 від третьої особи надійшли додаткові пояснення; 21.01.2019 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 у розгляді справи №911/744/18 оголошено перерву на 25.02.2019.

У судове засідання 25.02.2019 позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечив.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні 25.02.2019 представники відповідача та третьої особи заперечили доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів, вислухавши представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 20.07.2016 між ТОВ «Фармекс груп» (продавець) та ТОВ ФК «Здоров'я» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шеренковим В.О. та зареєстрований в реєстрі за номером 747 (далі - договір), відповідно якого продавець передав, а покупець прийняв у власність корпус № 4, літ. "А-ІІІ" (зараз - Б-ІІ), загальною площею 4213,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (п.1 договору) (т.1 а.с.10-13).

Зі змісту пункту 2 договору купівлі-продажу слідує, що корпус № 4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4213,2 кв.м., належить продавцеві на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Бориспільської міської ради Київської області 05.10.2010, на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 05.10.2010 №1163, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 393097, виданим реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 09.02.2013, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 (п.2 договору).

Пунктом 3 договору сторони погодили, що продаж вчинено за 84 127 610,00 грн, з урахуванням ПДВ, які покупець - ТОВ ФК «Здоров'я», сплачує протягом 10 банківських днів на рахунок продавця - ТОВ «Фармекс груп».

Згідно з п. 5 договору продавець гарантує, зокрема, що на момент підписання договору від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 11 договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини або під загрозою; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

На виконання п.3 договору позивач сплатив відповідачеві вартість майна, що підтверджується платіжними дорученнями: від 21.07.2016 №0277 на суму 21 530 000,00 грн, від 25.07.2016 №10461 на суму 45 000 000,00 грн, від 25.07.2016 №10474 на суму 17 597 610,00 грн (т.1 а.с. 19-21).

У позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу корпусу №4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4213,2 кв.м. є таким, що вчинений під впливом помилки щодо обставин які мають істотне значення, а саме, позивач вважає, що відповідач не мав права вчиняти спірний правочин, оскільки предмет договору не належав останньому на праві власності в силу ч.2 ст.376 ЦК України. У зв'язку з наведеним, договір купівлі-продажу від 20.07.2016 має бути визнаний судом недійсним на підставі ч.1 ст.229 ЦК України.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд, надавши оцінку наявним доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідно до рішень Загальних зборів учасників ТОВ «Фармекс груп», оформлених протоколом Загальних зборів учасників товариства від 27.09.2010, вирішено, зокрема, прийняти до складу учасників ТОВ «Фармекс груп» ТОВ «Євразія-Фінанс»; затвердити новий склад учасників ТОВ «Фармекс груп», що складається з компанії Абікарі Холдінгс ЛТД (Abikari Holdings LTD) та ТОВ «Євразія-Фінанс» (т.1 а.с.59-62).

29.09.2010 на виконання зазначеного вище рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Фармекс груп» від 27.09.2010 та рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Євразія-Фінанс» від 27.09.2010, ТОВ «Євразія-Фінанс» передало, а ТОВ «Фармекс груп» прийняло нерухоме майно з усіма відповідними зовнішніми та внутрішніми інженерними мережами, в тому числі, Корпус № 4, літ. «А-ІІІ» загальною площею 4213,2 кв.м., що належить ТОВ «Євразія-Фінанс» на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2006 №10-06/01, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 30450357, загальною вартістю 9908900,00 грн., у тому числі ПДВ 1651483,33 грн, як внесок до статутного капіталу ТОВ «Фармекс груп», що було оформлено двостороннім актом прийому-передачі від 29.09.2010 (т.1 а.с.41-58, 63).

05.10.2010, на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 05.10.2010 №1163, ТОВ «Фармекс груп» видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно: корпус №4, А-ІІІ, загальною площею 4213,2 кв.м. 05.10.2010 КП "Бориспільське бюро технічної інвентаризації" здійснено державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 05.10.2010 №27542955 (т.1 а.с.68-72).

Отже, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що майно, яке є предметом договору купівлі-продажу від 20.07.2016, ТОВ «Фармекс груп» набуло у власність шляхом передачі його до статутного капіталу від попереднього власника - ТОВ «Євразія-Фінанс».

Докази незаконності набуття ТОВ «Фармекс груп» у власність корпусу № 4, А-ІІІ загальною площею 4213,2 кв. м, в матеріалах справи відсутні.

Господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (п. 1 ч. 1 ст. 115 ЦК України).

Таким чином, ТОВ «Фармекс Груп» як добросовісний та законний власник корпусу № 4, літ. «А-ІІІ», загальною площею 4213,2 кв.м, розташованого за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вулиця Шевченка, будинок 100, мав всі права на розпорядження цим майном, та у контексті ч.1 ст.658 ЦК України, вправі був відчужити вищевказаний об'єкт позивачеві, відтак останній набув право власності на зазначене нерухоме майно за відсутності помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 4 і 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині 1 статті 204 ЦК України вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України)

Частиною 1 ст.229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача (п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції, що ТОВ "ФК "Здоров'я" до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів, враховуючи визначені позивачем підстави позову, на підтвердження того, що при укладенні договору купівлі-продажу від 20.07.2016 позивач помилявся щодо правової природи правочину, його змісту, предмету та якості об'єкта договору.

Твердження позивача про те, що придбаний ним у власність корпус № 4, літ. "А-ІІІ", загальною площею 4213,2 кв. м, є самочинним будівництвом ґрунтується на припущеннях самого позивача та не підтверджується наявними матеріалами справи.

Стаття 229 ЦК України визначає правові засади визнання недійсним правочину, в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім психічним чи фізичним станом особи, а хибним (помилковим) сприйняття обставин, обумовленим їх властивостями. Помилка - це неправильне сприйняття особою істотних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Причини помилки ролі не грають. Помилку слід відрізняти від обману. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення - щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення якої сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у ст..229 ЦК України, потрібно виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, характеру діяльності, значення правочину тощо.

Мотив правочину - це обставини, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин. За загальним правилом помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Якщо волевиявлення особи відповідає її справжній волі купити об'єкт нерухомості, правочин купівлі-продажу не може бути визнаний недійсним.

Позивачем не доведено, що його волевиявлення щодо укладення договору від 20.07.2016 не відповідає його справжньому наміру придбати об'єкт нерухомості, а помилка виникла внаслідок необачності чи самовпевненості учасників правочину, неправильного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, помилкового тлумачення закону, дій третіх осіб тощо, що відповідач під час укладення договору обманув позивача щодо обставин набуття чи існування права власності на об'єкт нерухомості при наявності Свідоцтва на право власності на нерухоме майно: корпус №4, А-ІІІ, загальною площею 4213,2 кв.м.

Крім того, варто зауважити, що в межах даної справи надається оцінка договору купівлі-продажу від 20.07.2016 та вирішується питання щодо наявності підстав для визнання його недійсним. Посилання позивача у даній справі на ст.376 ЦК України є необґрунтованим, оскільки при наявності нескасованого Свідоцтва на право власності ТОВ «Фармекс груп» на нерухоме майно: корпус №4, А-ІІІ, загальною площею 4213,2 кв.м. та визнання об'єкта нерухомості самочинним будівництвом, відповідач є власником об'єкта нерухомості та може розпоряджатись ним, у тому числі здійснювати його відчуження.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач недобросовісно та незаконно набув майно, яке є предметом договору, у власність. Визнання об'єкта нерухомості самочинно збудованим не є предметом даного спору.

Позивач під час розгляду справи не заявив клопотання про призначення у справі судової будівельної експертизи з метою доведення факту того, що об'єкт нерухомості, який є предметом спірного договору, збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Оскільки позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 20.07.2016 недійсним відповідно до ст.229 ЦК України, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, враховуючи викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ТОВ ФК «Здоров'я» у задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 27.07.2018 у справі №911/744/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ ФК «Здоров'я» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров'я» на рішення Господарського суду Київської області від 27.07.2018 у справі №911/744/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 27.07.2018 у справі №911/744/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/744/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.03.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук