ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 910/1426/15-г

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,

за участю представників:

прокуратури - Кравчук О. А.,

позивачів - Лімонтової В. С., Пантелеєнко Р. М.,

відповідачів - Борецької О. Ю., Гнидка М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 (судді: Скрипка І. М., Шаптала Є. Ю., Куксов В. В.) і рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 (суддя Мудрий С. М.) у справі

за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, Міністерства аграрної політики та продовольства України і Державного підприємства "Науково-дослідний виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця"

до Київської обласної державної адміністрації і Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа"

про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У лютому 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням клопотання про виправлення помилок, поданого 10.03.2015) в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області (далі - ГУ Держземагентства у Київській області), Міністерства аграрної політики та продовольства України і Державного підприємства "Науково-дослідний виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" (далі - ДП "НДВА "Пуща-Водиця") до Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська облдержадміністрація) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа" (далі - ТОВ "Медіа") про визнання недійсним розпорядження Київської облдержадміністрації від 31.08.2004 № 551 "Про надання в оренду земельної ділянки" (далі - розпорядження від 31.08.2004) і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 07.09.2004 (далі - договір від 07.09.2004), укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорювані розпорядження і договір порушують права та інтереси позивачів, оскільки вилучення земельної ділянки у ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та надання її у користування ТОВ "Медіа" здійснено із порушенням вимог земельного законодавства. Прокурор зазначив, що розпорядження від 31.08.2004 прийнято поза межами компетенції та є фактичним розпорядженням земельною ділянкою державного підприємства без належного погодження із землекористувачем та органом управління майном.

1.2. У відзиві на позов ТОВ "Медіа" заперечило проти позову, просило відмовити у його задоволенні, наголосило, що прокуратура вже зверталася до суду з аналогічним позовом і рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 911/4352/13 у задоволенні позову було відмовлено, тому факти, установлені у зазначеній господарській справі, в силу положень частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, є преюдиціальними.

1.3. У запереченнях на позов Київська облдержадміністрація просила відмовити у його задоволенні, стверджуючи, зокрема, що під час прийняття спірного розпорядження діяла у межах своїх повноважень; вимог законодавства не порушувала; рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі № 911/4352/13 відмовлено у позові прокурора Києво-Святошинського району Київської області до Київської облдержадміністрації, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (далі - Києво-Святошинська райдержадміністрація), ТОВ "Медіа", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ДП "НДВА "Пуща-Водиця", про скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки. Крім того, відповідач акцентував, що у позовній заяві прокурором не зазначено дати проведення перевірки, не надано доказів її проведення; позовну давність у цьому випадку пропущено.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

2.2. За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018, позов задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження Київської облдержадміністрації від 31.08.2004 № 551 "Про надання в оренду земельної ділянки". Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 07.09.2004 між Київською облдержадміністрацією і ТОВ "Медіа", посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 1-2139. Стягнуто з Київської облдержадміністрації у дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 218,00 грн. Стягнуто з ТОВ "Медіа" у дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Господарські суди попередніх інстанцій виходили із того, що оспорюване розпорядження прийнято Київською облдержадміністрацією з порушенням вимог законодавства і прав ДП "НДВА "Пуща-Водиця", оскільки вилучення спірної земельної ділянки державної власності та подальша передача її в оренду могли бути здійснені лише у разі припинення права постійного користування такою ділянкою за добровільної відмови землекористувача - ДП "НДВА "Пуща-Водиця", оформленої відповідною заявою, однак такої згоди землекористувач не надав. Водночас суди зазначили, що у цьому випадку немає підстав вважати пропущеною позовну давність.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. ТОВ "Медіа", не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подало касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Підставами для скасування судових рішень ТОВ "Медіа" зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема статей 261, 267 Цивільного кодексу України, неповне з'ясування судами обставин справи, що мають значення для справи, а також неправильну оцінку зібраних у справі доказів. Скаржник наголошує на пропуску позовної давності та зазначає, що ДП "НДВА "Пуща-Водиця" про порушення прав було відомо ще у 2004 році, тобто на час прийняття спірного розпорядження і договору, оскільки державне підприємство погоджувало ТОВ "Медіа" місце розташування спірної земельної ділянки для розміщення торговельно-промислового комплексу у довгострокове користування на умовах оренди (листи від 06.08.2004, від 26.08.2004). Крім того, скаржник акцентує, що ГУ Держземагентства у Київській області, а на час прийняття спірного розпорядження та укладення договору - Київське обласне управління земельних ресурсів також знало про можливе порушення прав у наведеному випадку, оскільки погоджувало висновок державної землевпорядної експертизи ще у 2004 році. Поза тим скаржник акцентує, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції власниками земельних ділянок були фізичні особи, тому спір не підлягав розгляду за правилами господарського судочинства, у зв'язку з чим відповідач подав клопотання про припинення провадження у справі, яке суд відхилив без належного обґрунтування. Скаржник зазначає, що на час прийняття оскаржуваної у справі постанови і на теперішній час власником спірної земельної ділянки є Приватне акціонерне товариство "Діпробудмашина", тому саме це товариство і має бути позивачем. Окрім цього, скаржник наголошує на помилковому неврахуванні судами преюдиціальних фактів, установлених у справі № 911/4352/13.

3.2. ДП "НДВА "Пуща-Водиця" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржені рішення і постанову - без змін як законні та обґрунтовані. Зокрема, підприємство наголошує, що оскільки Міністерство аграрної політики та продовольства України та ГУ Держземагентства в Київській області не були сторонами оспорюваного договору та не ухвалювали спірного розпорядження, підстав вважати пропущеною позовну давність при зверненні із цим позовом немає.

4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

4.2. Як установлено господарськими судами та підтверджено матеріалами справи, у серпні 2004 року ТОВ "Медіа" звернулося до Київської облдержадміністрації із клопотанням про погодження місця розташування земельної ділянки для розміщення торгівельно-промислового комплексу. Одночасно із клопотанням ТОВ "Медіа" подало лист ДП "НДВА "Пуща-Водиця" від 06.08.2004, адресований ТОВ "Медіа", за змістом якого ДП "НДВА "Пуща-Водиця" погодило місце розташування земельної ділянки загальною площею 3,4 га (сіножаті) для розміщення торгівельно-промислового комплексу за рахунок земель ДП "НДВА "Пуща-Водиця" сільськогосподарського комплексу "Совки" в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району в довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років.

Станом на серпень 2004 року зазначена земельна ділянка належала на праві постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" і призначалася для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що було посвідчено державним актом на право постійного користування землею від 11.11.2002 № 549.

За результатами розгляду зазначеного клопотання 20.08.2004 Київська облдержадміністрація прийняла розпорядження № 526 "Про погодження місця розташування об'єкта", згідно з яким вирішено погодити ТОВ "Медіа" місце розташування об'єкта - земельної ділянки площею 3,4 га сіножатей за рахунок земель ДП "НДВА "Пуща-Водиця" на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу.

У листі від 25.08.2004 № 11-32-7110 Київська облдержадміністрація надала згоду ТОВ "Медіа" на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу.

26.08.2004 Київське обласне управління земельних ресурсів здійснило державну землевпорядну експертизу документації - проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Медіа" під розміщення торгівельно-промислового комплексу в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Документацію розроблено Державним підприємством "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (далі - ДП "Київський НДПІ землеустрою").

Відповідно до висновку державної землевпорядної експертизи від 26.08.2004 № 13-1544 документація пройшла погодження: Софіївсько-Борщагівської сільської ради, Києво-Святошинської районної ради, Києво-Святошинської райдержадміністрації, Києво-Святошинського районного відділу земельних ресурсів, Києво-Святошинського районного відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, Києво-Святошинської районної санітарно-епідеміологічної станції, Державного управління екології та природних ресурсів в Київській області, обласного центру охорони пам'яток історії, археології та мистецтва. Підсумкова оцінка якості розглянутої документації була позитивною за умови затвердження розрахунку розміру втрат сільськогосподарського виробництва, а проект землеустрою визнано таким, що відповідає вимогам земельного законодавства.

31.08.2004 Київською облдержадміністрацією прийнято розпорядження № 551 "Про надання в оренду земельної ділянки", згідно з яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ "Медіа" для розміщення торговельно-промислового комплексу на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району, розроблений ДП "Київський НДПІ землеустрою" за договором від 05.08.2004 № 7403; вилучено із постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та вирішено надати в оренду на 49 років ТОВ "Медіа" земельну ділянку площею 3,4 га (сіножаті) на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району для розміщення торговельно-промислового комплексу; віднесено земельну ділянку, зазначену в пункті 2 цього розпорядження, до земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення; доручено Києво-Святошинській райдержадміністрації укласти та підписати від імені Київської облдержадміністрації договір оренди спірної земельної ділянки із ТОВ "Медіа" після затвердження в установленому порядку її нормативної грошової оцінки та за умови попереднього відшкодування ним втрат сільськогосподарського виробництва у встановленому порядку, передбачивши обмеження щодо використання земельної ділянки, визначені чинним законодавством і матеріалами погодження проекту відведення.

07.09.2004 між Київською облдержадміністрацією - орендодавцем і ТОВ "Медіа" - орендарем укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н. В., зареєстрований у реєстрі за №1-2139.

За умовами цього договору орендодавець надає в оренду, а орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку, що перебуває у державній власності загальною площею 3,4 га (сіножаті), розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, за межами населеного пункту, для розміщення торгівельно-промислового комплексу.

Наголошуючи на незаконності вибуття спірної земельної ділянки із постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та порушенні порядку передачі спірної земельної ділянки у користування ТОВ "Медіа", прокурор звернувся із позовом у цій справі в інтересах держави в особі ГУ Держземагентства у Київській області, Міністерства аграрної політики та продовольства України і ДП "НДВА "Пуща-Водиця", в якому просив визнати недійсними розпорядження Київської облдержадміністрації від 31.08.2004 і договір від 07.09.2004, укладений між відповідачами.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд погодився із висновком суду першої інстанції щодо незаконності вилучення спірної земельної ділянки із постійного користування ДП "НДВА "Пуща-Водиця" та передачі її в оренду ТОВ "Медіа" шляхом прийняття спірного розпорядження та укладення на його підставі договору оренди землі. Водночас суд зазначив, що немає підстав вважати пропущеною позовну давність при зверненні прокурора із позовом у цій справі, оскільки Міністерство аграрної політики та продовольства України і ГУ Держземагенства України у Київський області не приймали спірного розпорядження та не були сторонами оспорюваного договору. Однак наведений висновок суду слід визнати передчасним з огляду на таке.

5.2. Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Прокурор звернувся з позовом до суду 26.01.2015 (згідно з відміткою суду на першому аркуші позовної заяви).

Відповідно до частин 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), перебіг якої відповідно до частини 1 статті 261 зазначеного Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково, а саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14/101цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі № 3-455гс17, від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 зазначено, що держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Це правило пов'язано не тільки із часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за змістом яких особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У розумінні положень статті 261 Цивільного кодексу України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення із цим позовом та ухвалення місцевим господарським судом рішення), статтею 74 Господарського процесуального кодексу України (у чинній редакції) про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

У спірних правовідносинах суб'єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися держава в особі уповноваженого органу, а не позивач або прокурор.

Отже, досліджуючи питання пропуску позовної давності у цьому випадку, слід з'ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася або мала можливість довідатись держава в особі уповноваженого органу.

За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 зазначеного Кодексу).

Проте вирішуючи питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції достеменно не встановив, з якого саме моменту держава в особі уповноваженого органу мала можливість довідатися (довідалася) про порушення своїх прав, тобто не з'ясував початку перебігу позовної давності щодо позовних вимог у цій справі, хоча з'ясування цих обставин є суттєвим для правильного вирішення такого спору. Обмежившись лише посиланням на те, що Міністерство аграрної політики та продовольства України та ГУ Держземагентства України у Київський області не приймали спірного розпорядження, не були сторонами оспорюваного договору, з моменту, коли ці позивачі дізналися про порушення своїх прав, строк позовної давності не сплив, суд таких своїх висновків не мотивував, не зазначив, якими саме дослідженими доказами наведені обставини підтверджуються, на чому ґрунтуються. Водночас доказів проведення прокурорської перевірки у 2013 році, інформування позивачів про її проведення та результати, у матеріалах справи немає.

Як убачається із матеріалів справи, ТОВ "Медіа" упродовж усього розгляду спору (і в апеляційній скарзі) наголошувало, окрім іншого, на пропуску позовної давності при зверненні із цим позовом; стверджувало, що Київське обласне головне управління земельних ресурсів надавало згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки та затверджувало висновок державної землевпорядної експертизи від 26.08.2004, а отже про обставини, які стали підставою для звернення прокурора із цим позовом, ГУ Держземагентства у Київській області - позивачеві (на час прийняття спірного розпорядження і укладення договору - Київське обласне головне управління земельних ресурсів) було відомо ще з 2004 року; Міністерство аграрної політики та продовольства України як орган управління майном ДП "НДВА "Пуща-Водиця", який здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами державного майна, також могло бути обізнаним про порушення прав держави у спірних правовідносинах. Крім того, у 2004 році про порушене право дізналося і ДП "НДВА "Пуща-Водиця", яке у листах від 06.08.2004 № 672, від 26.08.2004 № 715 погоджувало ТОВ "Медіа" місце розташування спірної земельної ділянки для розміщення торговельно-промислового комплексу у довгострокове користування на умовах оренди. Втім, наведені доводи і відповідні докази у повному обсязі судом оцінено не було.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частин 3, 4 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

6.2. Ураховуючи наведене, висновок апеляційного господарського суду про наявність підстав для задоволення позову слід визнати передчасним, тому ухвалену у справі постанову суду апеляційної інстанції не можна вважати законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню, а касаційна скарга - частковому задоволенню.

6.3. Під час нового розгляду справи суду слід урахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 у справі № 910/1426/15-г скасувати, а справу передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак