ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.03.2019 Справа № 905/2403/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В.

при секретарі судового засідання Барбаш Д.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Маріупольської міської ради (87555, Донецька область, м.Маріуполь, пр. Миру, будинок № 70; )

до відповідача: фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1)

про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою № 348-001 від 01.12.2016 в сумі 60648, 00 грн. та пені в розмірі 9140,40 грн.,-

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

С У Т Ь С П О Р У

Маріупольська міська рада звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою № 348-001 від 01.12.2016 в сумі 60648, 00 грн. та пені в розмірі 9140,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою № 348-001 від 01.12.2016 в частині своєчасної плати за пайову участь (внесок) в користуванні об'єктами благоустрою м. Маріуполь, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 60648,00 грн. та позивачем нарахована пеня в розмірі 9140,40 грн.

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 614, 617, 625 Цивільної кодексу України, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. ст. 193, 202, 218, 230, 232 Господарського кодексу України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.12.2018 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Оскільки позивач усунув у встановлений судом строк виявлені недоліки та надав відповідні докази суду, ухвалою господарського суду Донецької області від 10.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/2403/18; справу №905/2403/18 вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. 04.02.2019 на адресу господарського суду Донецької області від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву з огляду на наступне. Зокрема, відповідач добровільно погодився на пайову участь (внесок) в користуванні об'єктом благоустрою м. Маріуполя та уклав з позивачем відповідний договір. Крім того, починаючи з 1 грудня 2016 року відповідач жодних претензій позивачу щодо виконання (невиконання) договору № 348-001 від 01.12.2016 не висував, а позивач добросовісно здійснював заходи з утримання та ремонту об'єктів благоустрою м. Маріуполя. Також позивач посилається на те, що відсутні підстави стверджувати про одностороннє розірвання договору № 348-001 від 01.12.2016 щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою, оскільки відповідач жодним чином не повідомляв позивача про відсутність бажання продовжувати договірні відносини. У наданій відповіді на відзив представник позивача заперечує проти спливу строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки позовні вимоги щодо пені заявлені за період з грудня 2017 по грудень 2018, а отже, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Додатково в поясненнях від 11.02.2019, які надійшли до господарського суду Донецької області 13.02.2019 позивач повідомив суд, що 06.02.2019 провів виїздне обстеження за адресою: бул. Шевченко (Ц п-з 047) у місті Маріуполі. За результатами обстеження складено акт місця розташування тимчасової споруди, відповідно до якого земельна ділянки використовується відповідачем для розміщення кіоску.

25.01.2019 на адресу господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив. У вказаному відзиві відповідач посилався на те, що в нього не було наміру забудови земельної ділянки, а саме нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту існуючої забудови. Повідомлення про початок виконання будівельних робіт до Держархбудінспекції або її територіального органу не надавалось. Наведене, на думку відповідача, свідчить про те, що він не є замовником в розумінні положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому на нього не можуть розповсюджуватись вимоги ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» стосовно його участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Крім того, відповідач зазначила, що 10.11.2016 зверталась до Маріупольської міської ради з заявою про користування об'єктами благоустрою, в якій просила розглянути можливість користування об'єктами благоустрою в місці розміщення тимчасової споруди. Проте, ніякого звернення стосовно укладення договору про пайову участь та документи про вартість будівництва об'єкту з техніко-економічними показниками не надавались.

Посилаючись на те, що з квітня 2014 триває антитерористична операція, вказала, що з січня 2016 виникло важке матеріальне становище, що унеможливило сплату щомісячної суми.

Посилаючись на п. 3.4, 4.2 договору, вважає, що договір було розірвано 11.02.2017 та автоматичного його не було продовжено

Також у вказаному відзиві відповідач посилається на те, що розрахунок пені за період з 11.01.2017 по 11.12.2018 є невірним та безпідставним у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідач в запереченнях від 11.02.2019 додатково зазначила, що тимчасову споруду відповідно до договору від 01.12.2016 № 348-001 за адресою: бул. Шевченко (Ц п-з 047) у місті Маріуполі не було встановлено, тому умови договору щодо встановлення тимчасової споруди не були виконані, а тому користування об'єктами благоустрою для розміщення тимчасової споруди не здійснювалось.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомлених представників сторін істотним чином не впливає на таку кваліфікацію і не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

Рішенням Маріупольської міської ради від 28.09.2016 № 7/11-729 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності» затверджено Положення про користування об'єктами благоустрою комунальної власності на території м. Маріуполя.

Згідно п. 1.2. Положення про користування об'єктами благоустрою комунальної власності на території м. Маріуполя (далі Положення) є місцевим нормативно-правовим актом, який регулює правові відносини, що виникають у зв'язку із розміщенням окремих елементів для здійснення підприємницької діяльності.

Положення є обов'язковим для виконання усіма розміщеними на території міста Маріуполя органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форми власності та підпорядкування, їх посадовими та службовими особами.

Пунктом 2.2. Положення визначені загальні умови розміщення тимчасових споруд. Тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності повинні розміщуватись:

- з додержанням Правил благоустрою території міста Маріуполя, комплексної схеми розміщення тимчасових споруд;

- з урахуванням всіх наявних планувальних обмежень, передбачених будівельними нормами у відповідності до прийнятих Архітипів тимчасових споруд;

- на підставі діючих договору пайової участі в користуванні об'єкту благоустрою та Паспорту прив'язки тимчасових споруд.

01.12.2016 між Маріупольською міською радою (далі - уповноважений орган) та фізичною особою-підприємцем Тимофєєвою Наталею Павлівною (далі - замовник) було укладено договір № 348-001 щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою (далі-договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник має намір розташувати на території м.Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: бул. Шевченка (№ Ц п-з 047) в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю замовника та погоджується на пайову участь (внесок) в користуванні об'єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно п.1.3договору замовник зобов'язується взяти пайову участь (внесок) в користуванні об'єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок Уповноваженого органу кошти на їх утримання, призначення платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об'єктом благоустрою м. Маріуполь.

Згідно п. 1.4. договору розмір пайової участі (внеску) в користуванні об'єктами благоустрою м. Маріуполь з розрахунку за рік становить 30 324 грн. (тридцять тисяч триста двадцять чотири гривні 00 коп.). Щомісячний розмір пайової участі (внеску) в користуванні об'єктами благоустрою м. Маріуполя складає 133 грн. (сто тридцять три гривні 00 коп.) за один квадратний метр площі об'єктів благоустрою, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Реквізити для зарахування коштів пайової участі (внеску): загальний фонд міського бюджету міста Маріуполя - рахунок 0051 у ГУ ДКСУ у Донецькій області, МФО 834016, , отримувач Маріуп. УК/м. Маріуполь/24060300, код податку 24060300.

Відповідно до п. 1.5. договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об'єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється замовником: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяти календарних днів після підписання договору, при розрахунках рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Замовник зобов'язується своєчасно оплатити пайову участь (внесок) в користуванні об'єктами благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов договору (п. 2.1.1. договору).

Замовник зобов'язується забезпечити належне виконання вимог Положення про порядок розміщення тимчасових споруд.

Відповідно до п. 2.4.1. договору уповноважений орган має право вимагати від замовника своєчасної оплати пайової участі (внеску) в користуванні об'єктом благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов договору.

Розділом 3 договору сторони визначили відповідальність сторін. Так, згідно п. 3.2. договору замовник у випадку несвоєчасної сплати внеску, передбаченого у розділі І договору, сплачує пеню в розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу. У разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою договір розривається в односторонньому порядку (п. 3.4. договору).

Згідно п. 4.1. договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року (п. 4.2. договору).

Відповідно до п. 4.3. договору строк дії договору становить з 01.12.2016 до 01.12.2017.

Згідно п. 5.1. договору зміни до цього договору вносяться в установленому законодавством порядку за взаємною згодою сторін, шляхом укладення відповідних угод, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 5.2. договору договір може бути розірвано за ініціативою однієї із сторін, при цьому ініціатор повинен письмово повідомити іншу сторону за 30 календарних днів, в результаті чого укладається угода про розірвання договору.

Підписання договору означає, що замовник ознайомлений та згоден з вимогами Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та інших нормативних актів, що регламентують підприємницьку діяльність в м. Маріуполь (п. 5.7. договору).

Вищезазначений договір підписано представниками сторін без зауважень.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем обов'язку щодо своєчасної сплати пайового внеску в користування об'єктами благоустрою м. Маріуполь відповідно до умов вищевказаного договору станом на 01.12.2018 у останнього виник борг на загальну суму 60648,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, позивач звертався до відповідача із вимогою № 26.6.5-69094-26.6.52 від 11.12.2018, в якій, зокрема, повідомив відповідача про наявність заборгованості за договором № 348-001 на загальну суму 60648,00 грн. (за період з 01.12.2016 по 30.11.2017 в сумі 30324.00 грн. та за період з 01.12.2017 по 30.11.2018 в сумі 30324,00 грн.), та просив її погасити протягом 5 днів з дня отримання вказаної вимоги. Однак, вказана вимога залишилась відповідачем без відповіді, що і зумовило позивача звернутися із даним позовом до господарського суду Донецької області.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України констатовано що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" до компетенції міських рад відноситься встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст. 40 зазначеного Закону, виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Згідно із ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244.

Згідно із ст. 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем. Фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об'єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об'єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування (ст. 36 зазначеного Закону).

Таким чином, доводи відповідача про те, що він не є замовником забудови в розумінні положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а тому не повинен приймати участь у благоустрої міста, є не обґрунтованими.

На виконання приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" 28 вересня 2016 року Маріупольською міською радою рішенням від 28.09.2016 р. № 7/11-729 затверджено Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності". За змістом вказаного Положення, діючого на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об'єктом благоустрою передбачав подання суб'єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об'єктами благоустрою на території м. Маріуполя. Як свідчать матеріли справи, відповідач звернулася з такою заявою 10 листопада 2016 року.

За змістом п.п. 3.6, 3.7 вказаного Положення, після прийняття відповідного рішення, протягом 10 робочих днів суб'єкту господарювання пропонується підписати договір щодо пайової участі в користуванні об'єктами благоустрою за типовою формою наведеною в додатку 5 до Положення та зберігається за останнім право відмовитися від укладання договору.

Суду не надано доказів про визнання зазначеного рішення Ради незаконним та нечинним, тому суд враховує його розгляді цієї справи.

У відповідності до зазначеного Положення, розміщенню тимчасової споруди передує укладання договору про пайову участь в користуванні об'єктом благоустрою, залишаючи за суб'єктом підприємницької діяльності право розмістити тимчасову споруду протягом строку дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таке імперативне врегулювання договірних відносин, усуває будь-які сумніви щодо юридичного значення умов договору: вони є юридично обов'язковими, гарантують право учасникам договірних відносин бути впевненими в тому, що кожна із сторін має виконувати умови договору належним чином, а цивільні права, що ґрунтуються на його умовах, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які прямо передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, скориставшись правами та свободами, наданими чинним законодавством України, добровільно уклав Договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, а отже погодився з усіма наслідками, які можуть настати у разі невиконання зобов`язань за Договором. Не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, відповідач висловив намір її розмістити протягом строку дії договору про пайову участь та сплатити позивачеві 30 324.00 грн., які можливо внести одним платежем або рівними частинами протягом 12 місяців.

Відповідачем не надано доказів, що він ініціював розірвання договору в порядку п. 5.2, або відмовлявся від розміщення тимчасової споруди, або припиняв підприємницьку діяльність, або ініціював розірвання договору в порядку ст. ст.651, 652 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач, протягом строку дії договору мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельної ділянці об'єкту благоустрою.

Відповідач також посилається на те, що його фінансове становище погіршилося у зв'язку із запровадженням у 2014 році антитерористичної операції на території Донецької області, що стало причиною нерозміщення ним тимчасових споруд за спірним договором. Проте, спірні відносини виникли між сторонами наприкінці 2016 року та відповідач не довів об'єктивних обставин, з яких він уклав договір про пайову участь, в умовах заздалегідь відомої неспроможності на його виконання.

У зв'язку з викладеним, суд відхиляє доводи відповідача про обґрунтованість невиконання ним зобов'язань за договором через запровадження антитерористичної операції та нерозміщення запланованих тимчасових споруд.

Крім того, позивачем до матеріалів справи наданий акт виїздного обстеження від 06.02.2019 за підписом головного спеціаліста відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами ОСОБА_2, ОСОБА_3 За результатами обстеження встановлено, що згідно комплексної схеми розміщення тимчасових споруд № Ц п-з 047 до договору щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою № 348-001 від 01.12.2016 земельна ділянка використовується гр. Тимофєєвою Н.П. під розміщення кіоску.

Оскільки зазначений акт не спростований відповідачем, суд відхиляє доводи відповідача про нерозміщення тимчасової споруди.

Відповідач посилається також на те, що договір є розірваним з підстав, передбачених п. 3.4 Договору. За змістом п.3.4 Договору сторони передбачили можливість розірвання договору в односторонньому порядку у випадку двомісячної несплати пайового внеску. Згідно із ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Таким чином, процедура розірвання договору полягає у вольових діях учасників договірних відносин, направлених на припинення договору шляхом його розірвання. Суду не надано доказів ініціювання будь-яким учасником спірних відносин розірвання договору згідно із п.3.4. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача про припинення договору на підставі п. 3.4.

Позивач, розраховуючи заборгованість відповідача за договором, посилається на те, що договір є діючим на час звернення до суду у зв'язку із автоматичним його подовженням на підставі п. 4.2 договору. Як зазначалося вище, відповідно до п. 4.2. Договору строк його дії становить один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року. Обґрунтовуючи власну позицію, позивач зазначає , що згідно із п. 2.6. Положення про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, несплата пайової участі не є систематичним порушення, яке унеможливлює подовження договору. Крім того, позивач зазначає, що Договір не було розірвано в односторонньому порядку з огляду на те, що позивач не вчиняв жодних дій на розірвання Договору.

Суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на те, що сторони, визначили коло власних зобов'язань, у тому числі зобов'язання відповідача сплачувати внесок та виконувати вимоги Положення. Не обмежуючи перелік порушень та суб'єктний склад, сторони фактично домовилися про те, що систематичне (більше трьох разів) порушення будь-якою стороною унеможливлює подовження договору, тобто визначили скасувальну обставину, за якою припиняються дія договору після 1 грудня 2017 року.

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач, останній з січня 2017 року має заборгованість, яка збільшувалася протягом року. Тобто, мале місце систематичне порушення з боку відповідача, що припинило дію договору за строком 1 грудня 2017 року.

Враховуючи викладене, вимога про стягнення заборгованості за пайовою участю підлягає частковому задоволенню, у розмірі 30 324.00 грн. в обсязі, встановленому договором.

Крім основної заборгованості позивач просив суд стягнути 9 140,40 грн. пені.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти стягнення пені заперечував, виходячи з того, що ст. 258 Цивільного кодексу України встановлена спеціальна позовна давність в один рік щодо стягнення пені.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі - сплата неустойки, що узгоджується із ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України.

Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із п. 3.2. Договору, сторони визначили розмір пені за несвоєчасну сплату пайової участі у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, врахувавши клопотання відповідача про застосування строків позивної давності та встановлений судом факт припинення договору 1 грудня 2017 року, суд зазначає про часткове задоволення вимог про стягнення пені.

А саме, відповідно до вимог, передбачених ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 258, 267 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та застосовується за заявою сторони.

Як вбачається з матеріалів справи розрахунок пені здійснений позивачем за період з 12 грудня 2017р. по 12 грудня 2018р., тобто позивачем визначений період нарахування пені без врахування спеціальної позовної давності в один рік.

За висновками суду, належним періодом нарахування пені є період з 18 грудня 2017 року (оскільки позивач звернувся з зазначеним позовом до суду 17 грудня 2018 року, що підтверджується доказами відправлення позовної заяви на адресу господарського суду за даними ПАТ "Укрпошта") по 12 травня 2017 року, що відповідає приписам ст. 258 Цивільного кодексу України та ст. 232 Господарського кодексу України.

Судом здійснено перерахунок пені з урахуванням приписів чинного законодавства, доказів наданих до матеріалів справи, і встановлено, що її розмір за вказаний період дорівнює 237,77 грн., які підлягають стягненню в межах цієї справи.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Маріупольської міської ради до фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою № 348-001 від 01.12.2016 в сумі 60648, 00 грн. та пені в розмірі 9140,40 грн., задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) на користь Маріупольської міської ради (87555, Донецька область, м.Маріуполь, пр. Миру, будинок № 70; ) основну заборгованість в сумі 27797,00 грн., пеню в сумі 237,77 грн., судовий збір в сумі 707,81 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 05.03.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2019.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова