СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2019 р. Справа № 913/368/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: суддіОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від прокуратури від позивача від відповідачів розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_4 ОСОБА_5 - посвідчення № 028256 від 15.08.14 не зявився не зявились 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія", м. Лисичанськ, Луганська область (вх. №1091 Л/2) 2.Рубіжанської міської ради Луганської області, м. Рубіжне Луганської області (вх. №1093 Л/2)
на рішення Господарського суду Луганської області
від22.10.2018 (повний текст від 25.10.2018)
у справі за позовом№913/368/18 (суддя Лісовицький Є.А.) Заступника керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у відповідних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область
до відповідачів про 1.Рубіжанської міської ради Луганської області, м. Рубіжне Луганської області 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія", м. Лисичанськ, Луганська область визнання незаконним п. 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4, визнання недійсним договору на встановлення особистого строкового сервітуту та повернення земельної ділянки
В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 заступник керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у відповідних правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у Луганській області до відповідачів: Рубіжанської міської ради Луганської області та ТОВ "Лисичанська інженерно будівельна компанія", в якому просив суд:

- визнати незаконним пункт 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 "Про встановлення земельного сервітуту та укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту з ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія";

- визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту укладений 11.06.2018 між Рубіжанською міською радою і ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія", зареєстрований за №125 від 15.06.2018;

- зобовязати ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" повернути Рубіжанській міській раді земельну ділянку загальною площею 1,4171 га, вартістю 1489015,42 грн., розташовану у м. Рубіжне по вул. Набережна, 172.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункт 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 "Про встановлення земельного сервітуту та укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту з ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" укладено з порушенням вимог законодавства, оскільки відсутня обовязкова умова щодо наявності підстав для встановлення земельного сервітуту як-то неможливість заінтересованої сторони (відповідача-2) в інший спосіб задовольнити свої потреби у встановлені малої архітектурної форми для здійснення його підприємницької діяльності. Зокрема, надання у користування зазначеної земельної ділянки здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме відсутні ознаки сервітуту та недодержаний порядок його встановлення. Прокурор вважає, що внаслідок прийняття спірного рішення та укладання договору порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, застосовано невірний механізм надання та одержання у користування земельної ділянки. В обґрунтування вимоги про зобов'язання відповідача-2 повернути земельну ділянку в м. Рубіжне по вул. Набережна, 172 прокурор посилається на норми ст. 216 Цивільного кодексу України, якою встановлено правові наслідки недійсності правочину.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18 позов задоволено повністю; визнано незаконним п. 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 "Про встановлення земельного сервітуту та укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту з ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія"; визнано недійсним договір особистого строкового сервітуту укладений 11.06.2018 між Рубіжанською міською радою і ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія", зареєстрований за №125 від 15.06.2018; зобовязано ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" повернути Рубіжанській міській раді земельну ділянку загальною площею 1,4171 га, вартістю 1489015,42 грн., розташовану у м. Рубіжне, вул. Набережна, 172; стягнуто з відповідачів на користь прокуратури витрати зі сплати судового збору.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що встановлення відповідачу-2 особистого строкового сервітуту відносно спірної земельної ділянки, зокрема з метою провадження підприємницької діяльності, зокрема для монтажу літнього кафе та барної стійки, суперечить природі земельного сервітуту та меті його надання. Відтак, оскільки відсутні підстави для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту, Рубіжанська міська рада не мала законних підстав для встановлення сервітутних відносин з ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" та, відповідно, для прийняття оспорюваного п. 1 рішення від 08.06.2018 №53/4. З наведених підстав, враховуючи мету укладення спірного договору сервітуту, а саме задля провадження підприємницької діяльності, і оплатний характер цього правочину, судом також зроблено висновок, що між сторонами склались правовідносини щодо оплатного володіння та користування земельною ділянкою для ведення відповідачем-2 підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному в ст. 1 Закону України «Про оренду землі». Однак, передача земельної ділянки відбувалась не на умовах оренди згідно ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, що свідчить про укладення договору сервітуту з порушенням вимог земельного законодавства. Задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору строкового сервітуту та зобовязання відповідача-2 повернути земельну ділянку стало похідним від визнання незаконним оскаржуваного рішення міської ради.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наступні обставини:

- під час розгляду справи прокурором не доведено неможливість позивача - Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, як самостійного та відокремленого органу виконавчої влади, самостійно захистити інтереси держави, враховуючи наявність у останнього відповідних повноважень; натомість участь прокуратури у даній справі порушує принцип рівності сторін, який визначено у ч.3 ст. 2 ГПК України; крім того, ані оскаржуване рішення, ані інші процесуальні документи у даній справі не містять відомостей щодо підтвердження підстав для представництва прокурора в суді;

- відповідач-2 правомірно з дотриманням встановленого порядку розмістив тимчасові споруди на земельній ділянці, оскільки законодавство, а саме п. а), в) ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України, які доповнено Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)", не забороняє розпорядження органом місцевого самоврядування земельною ділянкою шляхом їх надання для розміщення малих архітектурних форм на підставі земельного сервітуту, тому стверджує про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права;

- апелянт наголошує на тому, що приймаючи до уваги предмет інвестиційного договору б/н від 06.06.2018 (виконання робіт з благоустрою), характер місцевості та цільове призначення спірної земельної ділянки вбачається, що повноцінне виконання відповідачем-2 своїх зобовязань неможливе без обтяження цієї земельної ділянки земельним сервітутом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 здійснено розподіл судової справи №913/368/18 та визначено наступний склад колегії суддів для її розгляду: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" на рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18; встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншим учасникам справи в порядку ст. 263 ГПК України до 11.12.2018; призначено справу до розгляду на 16.01.2019 о 10:00 год.

Разом з тим, не погодившись з ухваленим рішенням, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Рубіжанська міська рада Луганської області, яка просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18 та прийняти нове, яким відмовити у задоволення позовних вимог Заступника керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області у повному обсязі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач-1 посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність зроблених судом висновків, обставинам справи. Зазначає про наступні порушення, які на його думку допущені судом:

- висновок суду про те, що відповідачі не мали права укладати договір строкового сервітуту з огляду на те, що цільовим призначенням для використання відповідачем-2 спірної земельної ділянки є здійснення ним підприємницької діяльності, відповідач-1 вважає необґрунтованим, оскільки: по-перше, ані в інвестиційному договорі, ані в договорі строкового сервітуту не зазначено, що предметом договору є зайняття підприємницькою діяльністю; по-друге, монтаж кафе, на відміну від надання послуг з обслуговування в цьому кафе, не відноситься до підприємницької діяльності, а є лише послугами з монтажу (будівництва, встановлення, ремонту) як кафе так й інших споруд;

- прокурором та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем-2 підприємницької діяльності на земельній ділянці обтяженій сервітутом, в той час як за відомості ЄДРЮОФОП та свого Статуту - ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" не здійснює діяльності повязаної з торгівлею харчовими продуктами, алкогольними напоями, ресторанним бізнесом, тощо (відносно розміщення барної стійки та літнього кафе), а лише монтажем тимчасових споруд;

- крім того, другий апелянт доводить, що позовна вимога прокурора про визнання незаконним п. 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4, як нормативно-правовий акт субєкта владних повноважень, не може бути розглянута в господарському суді, оскільки відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до витягу з протоколу передачі справи раніше визначеному складу Східного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 для розгляду другої апеляційної скарги визначено наступний склад колегії судді для її розгляду: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В.

Іншою ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 поновлено Рубіжанській міській раді процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Рубіжанської міської ради на рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18; обєднано апеляційні скарги ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" та Рубіжанської міської ради в одне апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 16.01.2019 о 10:00 год.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 03.12.2018 від Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, позивач заперечував проти доводів апеляційних скарг, про що вказав на їх необґрунтованість. Узагальнено мотивував свою позицію з посиланням на наступні обставини:

- при зверненні до Рубіжанської міської ради ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" не обґрунтувало неможливість задоволення своїх потреб будь-яким іншим шляхом, таким як, наприклад, - укладення договору оренди землі;

- суть правовідносин між відповідачами по оспорюваному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут; разом з тим, спірний договір сервітуту, який фактично є договором оренди, укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства - поза межами порядку, встановленого ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», а земельну ділянку було надано відповідачу-2 в користування поза процедурою торгів та за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки;

- позивач вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, зважаючи на те, що рішення Міськради та договір сервітуту від 11.06.2018 суперечать вимогам законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 11.12.2018 від Заступника керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційних скарг з підстав їх необґрунтованості.

Правова позиція прокуратури ґрунтується на наступному:

- за умовами Інвестиційного договору, укладеного на виконання рішення Рубіжанської міської ради від 06.06.2018 №52/1, який став правовою передумовою для прийняття спірного рішення міськради та укладення договору сервітуту, на інвестора (ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія") покладено обовязок з раціонального та комплексного використання земельної ділянки та останньому надано право на володіння та користування обєктами, які введені в дію за рахунок інвестиційних коштів, що свідчить про можливість безпосереднього впливу на обсяг прав власника цієї земельної ділянки та прямо суперечить природі правовідносин за договором сервітуту;

- прокурор вважає необґрунтованими аргументи апеляційної скарги відповідача-1 щодо неможливості розгляду позовних вимог про визнання незаконним п. 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 в порядку господарського судочинства та необхідність розгляду цих вимог за правилами ст. 19 КАС України, оскільки розглядуваний спір не є публічно-правовим, а є спором про право, який зводиться до визначення правомірності встановлення особистого строкового сервітуту, визнання незаконним п. 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4, отже, на його переконання, зазначені позовні вимоги слід розглядати в порядку господарського судочинства;

- за твердженням прокурора порушення вимог чинного законодавства, які допущені Рубіжанською міською радою під час надання у користування земельних ділянок комунальної власності, порушують інтереси власника землі територіальної громади щодо розпорядження земельними ділянками, що, в свою чергу, призводить до порушень інтересів держави, а зазначені обставини, у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», дають переконливі підстави для представництва прокурора в суді;

- оскільки органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах та наділеним законом правом на звернення до суду є Головне управління Держгеокадастру у Луганській області, яке не вживає заходів на усунення вищенаведених порушень земельного законодавства, то прокурором обґрунтовано визначено відповідний орган уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

11.01.2019 на адресу апеляційного суду від Рубіжанської міської ради надійшла відповідь на відзив на апеляційні скарги, в якому відповідач-1 не погодився з доводами прокуратури та позивача, викладеними у відзивах на апеляційну скаргу, та зазначив про наступне:

- монтаж кафе, який за умовами Інвестиційного договору зобовязався виконати відповідач-2, не є зайняттям підприємницької діяльності на відміну від обслуговування клієнтів у цьому кафе; тому, оскільки відповідач-2 лише займається виконанням робіт з монтажу споруд та благоустрою пляжу, зазначені обставини не потребують укладення договору оренди землі;

- Договір сервітуту був укладений з метою реалізації Інвестиційного договору в частині монтажу споруд і благоустрою пляжу, а подальше використання змонтованих обєктів, тобто після введення їх в експлуатацію буде врегульовано в іншому порядку;

- господарський суд першої інстанції необґрунтовано обєднав в одне провадження позовні вимоги, розгляд яких відноситься до компетенції різних судів адміністративного та господарського;

- оспорюване рішення міськради на встановлення особистого строкового сервітуту було прийнято з метою забезпечення виконання Інвестиційного договору від 06.06.2018 та виключно для виконання робіт з благоустрою території для організації масового відпочинку, а не для зайняття відповідачем-2 підприємницької діяльності.

Протоколом повтороного автоматизованого розподілу справи між суддями від 15.01.2019, у звязку із перебуванням судді Гези Т.Д. у відпустці було визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Шутенко І.А., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 призначено справу №913/368/18 до розгляду на 04.02.2019 о 16:15 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 105.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №913/368/18 до "27" лютого 2019 р. о 15:45 год.

Представник прокуратури в судовому засіданні 27.02.2019 заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вважає рішення місцевого господарського суду законним та таким, що підлягає залишенню без змін.

Представники позивача та відповідачів в судове засідання 27.02.2019 не зявились, причини неявки не повідомили.

Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційних скарг та відзивів прокуратури та позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, не заперечується учасниками справи, та підтверджується матеріалами справи:

08.06.2018 Рубіжанською міською радою Луганської області прийнято рішення №53/4 «Про встановлення земельного сервітуту та укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту з ТОВ «Лисичанська інженерно-будівельна компанія» (далі за текстом - Рішення), пунктом 1 якого вирішено встановити земельний сервітут строком до 31.12.2023 включно, шляхом укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту на земельну ділянку (кадастровий номер :15:002:0022) із земель комунальної власності площею 1,4171 га, розташованої за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування.

Пунктом 2 Рішення встановлено, що плата за сервітут буде розраховуватись на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, Порядку розрахунку орендної плати за землю на території м. Рубіжне.

Відповідно до п. 3 Рішення, ТОВ «Лисичанська інженерно-будівельна компанія» має укласти та зареєструвати договір особистого строкового сервітуту.

На виконання вищезазначеного рішення, 11.06.2018 між Рубіжанською міською радою і ТОВ «Лисичанська інженерно-будівельна компанія» укладено Договір на встановлення особистого строкового сервітуту на право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) та для проходу проїзду і благоустрою земельної ділянки, зареєстрований Рубіжанською міською радою 15.06.2018 за №125.

За змістом п. 1. вказаного Договору власник на підставі рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 встановлює особистий сервітут відносно земельної ділянки, площею 1,4171 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:002:0022) за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Набережна, 172, в інтересах сервітуарія на право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) та для проходу, проїзду і благоустрою земельної ділянки.

Строковий особистий сервітут встановлюється терміном до 31.12.2023 (п. 2.1 Договору).

ОСОБА_2 за договором встановлюється у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 1489015,42 грн. (п.3.1. Договору).

06.06.2018 рішенням Рубіжанської міської ради №52/1 «Про затвердження договору між Рубіжанською міською радою Луганської області та ТОВ «Лисичанська інженерно будівельна компанія», розглянувши лист відповідача -2 від 02.05.2018 №02.05/-2, керуючись ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст. 25, п. 16 ч. 4 ст. 42, п. 3. ч. 4. ст. 42, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Рубіжанська міська рада затвердила текст Інвестиційного договору з ТОВ «Лисичанська інженерно будівельна компанія», який є додатком до вказаного рішення.

Предметом вказаного Інвестиційного договору є діяльність, спрямована на виконання робіт з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172, для організації масового відпочинку, згідно з Додатком 1, що є невідємною частиною цього договору (п. 1.1. Договору).

Згідно п. 1.2. Інвестиційного договору кінцевим результатом інвестиційної діяльності, що є свідченням реалізації сторонами інвестицій та досягнення мети цього договору є для замовника отримання від інвестора якісних послуг з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172 для організації масового відпочинку протягом строку інвестиційної діяльності; для інвестора отримання права надання якісних послуг з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172 для організації масового відпочинку протягом строку інвестиційної діяльності.

Відповідно до п. 7.1. Інвестиційного договору, останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до закінчення інвестором своєї інвестиційної діяльності, а саме до 31.12.2023 та може бути продовженим за погодженням між сторонами, шляхом підписання додаткових угод.

Невід'ємними частинами інвестиційного договору є Додаток №1 «План виконання робіт з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172 для організації масового відпочинку» та Додаток №2 «Поетапний план виконання робіт з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172 для організації масового відпочинку», які містять, зокрема умови щодо монтажу літнього кафе та барної стійки.

Факт надання у користування зазначеної земельної ділянки призвело до звернення прокурора із даним позовом до суду, оскільки внаслідок прийняття спірного рішення та укладення договору особистого строкового сервітуту прокуратура вбачає порушення інтересів держави у сфері земельних відносин через застосування невірного механізму надання та одержання у користування земельної ділянки та, як наслідок, недотримання законодавчих засад надання земельних ділянок в користування та ненадходження відповідних коштів до бюджету.

Як вже зазначалось, в обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 "Про встановлення земельного сервітуту та укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту з ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія", на підставі якого 11.06.2018 між відповідачами укладено договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди. Прокурор зазначає, що вказане рішення ради від 08.06.2018 суперечить вимогам чинного законодавства, а сам договір сервітуту, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки фактично підміняє договір оренди земельної ділянки, і тому підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - поверненню власнику.

Господарський суд Луганської області позовні вимоги прокурора задовольнив у повному обсязі, обґрунтувавши свій висновок з посиланням на приписи ст.ст. 395, 401 ЦК України та ст..ст. 98, 99 Земельного кодексу України. При цьому суд дійшов висновку, що земельний сервітут може бути встановлений в тому числі і для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту, однак сторонами не доведено неможливість задоволення своїх потреб в користуванні спірною земельною ділянкою іншим способом, ніж встановлення сервітуту, а тому будь-яких підстав для встановлення відповідачу-2 особистого земельного сервітуту щодо зазначеної земельної ділянки не існувало. Зміст договору та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, оскільки цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені; натомість, умови спірного договору передбачають передачу відповідачу-2 права користування земельною ділянкою, належного відповідачу-1, що є характерною ознакою договору оренди земельної ділянки. З такими висновками відповідачі не погодились, що й стало підставою для їх звернення до апеляційного суду.

Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, переглянувши справу з урахуванням меж перегляду визначених у ст. 269 ГПК України, колегія Східного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з таких підстав.

Щодо обґрунтувань підстав звернення прокуратури з позовом у даній справі апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України) під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор, обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави у суді та дотримання вимог Закону України "Про прокуратуру", зазначав, що органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру у Луганській області.

Заступник керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Луганській області з листом (№03/18/3099вих.18 від 24.07.2018 ), в якому відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор повідомив Головне управління про представництво інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Луганській області шляхом звернення з позовом до господарського суду Сумської області (а.с.41 т. 1).

Порушення інтересів держави у даному випадку прокурор вбачає у тому, що саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу ст. 14 Конституції України, а протиправне набуття ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" прав на земельну ділянку комунальної форми власності суперечать вимогам закону. Таким чином, на думку прокуратури у зазначеному випадку наявний як державний так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 зазначив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Згідно ст. 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачених Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 "Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру", затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезічної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 1 "Положення про Головне управління Держгеокадастру в Луганській області", затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 №308 (надалі - Положення) передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Луганській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідно до п.п. 30 п. 4 Положення повноваження Головного управління Держгеокадастру щодо здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, та інші повноваження

Таким чином органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах та наділеним Законом правом на звернення до суду, є Головне управління Держгеокадастру у Луганській області.

Судом апеляційної інстанції не приймаються посилання відповідача-2 на те, що прокурором при зверненні до місцевого суду із даним позовом не доведено відсутності можливості у позивача самотійно звернутись до суду, зважаючи на наступне.

Прокуратурою встановлено, що спірне рішення №53/4 прийняте Рубіжанською міською радою 08.06.2018, однак, Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області з моменту наділення його контрольними повноваженнями жодних заходів вищенаведених порушень чинного законодавства під час розпорядження землями комунальної власності не вжито.

Невжиття Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області передбачених законом заходів також вбачається з матеріалів справи. Зокрема, в матеріалах справи міститься відзив Головного управління Держгеокадастру у Луганській області на позовну заяву, за змістом якого, серед іншого, позивач погоджується з заявленим прокуратурою позовом і вказує, що інтереси Управління дійсно порушені. Головне управління Держгеокадастру у Луганській області, з посиланням на відповідні норми чинного законодавства та обставини справи повідомило про те, що підтримує позовні вимоги Прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області у даній справі.

При цьому, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор не зобовязаний доводити в чому саме полягає неможливість самостійного звернення позивача до суду, а здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Тобто, у даному випадку прокурор підтвердив необхідність захисту інтересів держави саме тим, що такі повноваження не виконуються уповноваженим органом Головним управління Держгеокадастру у Луганській області, та наведене знайшло своє відображення за наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, ухвалою Господарського суду Луганської області від 01.08.2018 у даній справі підтверджено підстави представництва Заступника керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних відносинах Головного управління Держгеокадастру у Луганській області з заявленими позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо звернення прокурора з даним позовом у межах процесуальних повноважень.

При розгляді позовних вимог по суті розглянутого спору судова колегія виходить з натупного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За змістом ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Частииною 3 ст. 98 Земельного кодексу України передбачено, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ч. 1 ст. 404 Цивільного кодексу України).

Аналіз вищевказаних правових норм дає змогу дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли заінтересована особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

При цьому, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (п. в, ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України).

Зважаючи на зміст наведених правових положень, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що, земельний особистий строковий сервітут може бути встановлений в тому числі і для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

За змістом ст. 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна станом на 13.09.2018 власником земельної ділянки за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Набережна, буд. 172 є Територіальна громада міста Рубіжне в особі Рубіжанської міської ради Луганської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування, форма власності комунальна, дата державної реєстрації 04.04.2018.

Місцевим господарським судом встановлено, що ТОВ «Лисичанська інвестиційно будівельна компанія» не є власником спірної земельної ділянки у розумінні ст. 100 ЗК України, у звязку з чим відсутня потреба у розміщенні відповідачем-2 тимчасової споруди на спірній земельній ділянці.

Однак, господарський суд першої інстанції дійшов такого висновку без урахування внесення змін до абз. 1 ст. 99 згідно із Законом №2314-VIII від 01.03.2018, яким доповнено цю норму словами "чи іншої заінтересованої особи".

Відтак, колегія суддів не може погодитись з висновком стосовно того, що суб'єктами, які мають право вимагати встановлення земельного сервітуту, є лише власники або землекористувачі земельних ділянок, оскільки земельний сервітут не вимагає для особи, яка просить його встановити, наявності статусу власника чи користувача сусідньої земельної ділянки, зважаючи на положення ст.ст. 98, 99 ЗК України, в яких прямо зазначено, що його суб`єктом крім користувача та власника земельної ділянки, може бути інша заінтересована особа.

Разом із цим, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду відносно того, що відповідачами не доведено жодним чином неможливість задоволення ТОВ "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" своїх потреб в користуванні спірною земельною ділянкою комунальної власності іншим способом, ніж встановлення сервітуту шляхом розміщення тимчасових споруд на спірній земельній ділянці, враховуючи наступне.

Так, п. 1.1 Договору особистого строкового сервітуту від 11.06.2018 передбачено, що власник (Рубіжанська міська рада) на підставі рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 встановлює особистий сервітут відносно земельної ділянки, площею 1,4171 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:002:0022) за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Набережна, 172, в інтересах сервітуарія на право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) та для проходу, проїзду і благоустрою земельної ділянки.

Згідно п. 1.1 Інвестиційного договору від 06.06.2018, предметом договору, укладеного між ТОВ «Лисичанська інженерно-будівельна компанія» та Рубіжанською міською радою, є діяльність сторін, яка спрямована на виконання робіт з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172 для організації масового відпочинку, згідно з Додатком 1, що є невідємною частиною договору.

Пунктом 3.1.9 Інвестиційного договору передбачено обовязок інвестора (ТОВ «Лисичанська інженерно будівельна компанія») забезпечити раціональне і комплексне використання земельної ділянки, навколишнього природного середовища, тощо.

За умовами п. 3.2.1. цього Договору, інвестор має право володіти та користуватися обєктами, які введені в дію за рахунок інвестиційних коштів.

Дослідивши Додаток №1 до Інвестиційного договору від 06.06.2018 «План виконання робіт з благоустрою території за адресою: м.Рубіжне, вул.Набережна, 172 для організації масового відпочинку» судом апеляційної інстанції встановлено, що останній включає в себе наступні вили робіт: очищення берега, вивезення сміття, завезення піску, ремонт туалету, монтаж роздягалень, встановлення урн, монтаж літнього кафе, барної стійки, встановлення парасольок, встановлення шезлонгів, установка ліхтарів освітлення, установка фонтанчика для води, установка водяних гірок, установка лавок гойдалок, монтаж альтанок, установка мангалів, облаштування спортмайданчиків: волейбольного та для настільного тенісу, установка та облаштування дитячого майданчику, монтаж огородження, монтаж доріжок, монтаж альтанок на воді, установка душових кабінок.

Відповідно до п.1.4. Інвестиційного договору майно, яке встановлено за рахунок інвестиційних коштів Інвестора, є власністю Інвестора, якщо інше не передбачено цим договором, додатковими угодами до нього або діючим законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення обєкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Отже, враховуючи вищенаведені умови Інвестиційного договору, зокрема щодо можливості відповідача за наслідком проведених робіт з благоустрою території за адресою: м. Рубіжне, вул. Набережна, 172, останній, з урахуванням умов п. 3.2.1 цього Договору, має право володіти та користуватися цими обєктами, в тому числі з метою провадження підприємницької діяльності, а саме: монтажу літнього кафе та барної стійки, що суперечить правовій природі сервітуту та меті його надання.

До того ж в силу п.1.4 Інвестиційного договору майно, яке буде встановлено за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" є його власністю, що також свідчить про подальше здійснення підприємницької діяльності шляхом використання літнього кафе саме відповідачем-2.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, метою, з якою в даному випадку надавалась земельна ділянка, є розміщення тимчасових споруд. Реалізація такої мети відповідачем-2 безпосередньо впливає на обсяг речових прав власника цієї земельної ділянки, що також суперечить природі правовідносин за договором сервітуту.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного правового висновку, що суть правовідносин між сторонами по оспорюваному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Як визначено в ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно із ст. 792 Цивільного кодексу України, ст. 13 Закону України "Про оренду землі" за договором оренди земельної ділянки орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк.

Порядок надання земельних ділянок державної чи комунальної власності в оренду врегульований статтею 124 Земельного кодексу України, відповідно до п.п. 1, 2 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Зазначене свідчить про те, що спірний договір сервітуту, який фактично є договором оренди, укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства. Передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України "Про оренду землі", натомість земельну ділянку було надано відповідачу-2 в користування поза процедурою торгів та за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

Доводи апеляційних скарг про неможливість ТОВ «Лисичанська інженерно-будівельна компанія» отримати земельну ділянку в м. Рубіжне по вул. Набережна, 172 (кадастровий номер :15:002:0022) в оренду з тих підстав, що на цій земельній ділянці знаходиться обєкт нерухомості, який є власністю інши територіальних громад, не підтверджується будь-яким нормативним обґрунтуванням та наявними у справі доказами.

Так, згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно судом встановлено, що на спірній земельній ділянці розташований обєкт нерухомого майна 36/100 часток якого належить на праві власності територіальній громаді сел, селищ, міст Луганської області в особі Луганської обласної ради (балансоутримувач Луганська комунальна установа «Обласна рятувально-водолазна служба»), а інші 64/100 часток належать територіальній громаді м. Рубіжне в особі Рубіжанської міської ради.

В той же час, відповідачами не доведено наявності перешкод або неможливості оформлення орендних правовідносин між ними, щодо земельної ділянку в м. Рубіжне по вул. Набережна, 172 (кадастровий номер :15:002:0022), як окремого обєкту нерухомості за виключенням земельної ділянки, яка не належить територіальній громаді м. Рубіжне.

У взаємозвязку з викладеним колегія суддів зазначає про відсутність таких перешкод, за умови визначення конкретної площі земельної ділянки та відповідного оформлення договірних відносин.

Натомість, у даному випадку є обґрунтованими доводи прокурора про порушення порядку та механізму надання земельної ділянки визначеній особі поза межами проведення торгів, що призвело до обмеження прав інших фізичних/юридичних осіб отримати таку нерухомість у користування.

У силу приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 11.06.2018 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З вищенаведених підстав є незаконним і спірне рішення (п. 1) Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4, яке передувало укладенню оспорюваного договору.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорюване прокурором рішення було прийнято Рубіжанською міською радою із порушенням положень ЦК України, ЗК України, інших нормативно-правових актів та за відсутності відповідних правових підстав.

Відповідно до статті 406 ЦК України визнання договору, що є підставою для встановлення сервітуту, недійсним є підставою для припинення і самого сервітуту.

У вирішенні питання про застосування передбачених законом наслідків недійсності правочину, який є оспорюваним (а не нікчемним), господарському суду слід виходити зі змісту позовних вимог. Якщо спір з приводу таких наслідків між сторонами відсутній, у господарського суду немає правових підстав зобов'язувати їх вчиняти дії, прямо передбачені законом, зокрема ч.1 ст. 216 ЦК України, ч. 2 ст. 208 ГК України.

З матеріалів справи вбачається, що прокурором заявлено позовну вимогу про застосування наслідків недійсності правочину.

Розглядаючи заявлену прокурором позовну вимогу про повернення земельної ділянки, відповідачі не посилались на наявність вже зведених тимчасових споруд (малих архітектурних форм) та за наявних в матеріалах справи доказів таких обставин не встановлено. Також відповідачами не надано до матеріалів справи паспортів привязки на ТС, відтак і не доведено саме існування цих обєктів.

Відповідно до ст. 216 ЦК України по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій все одержане за угодою та, враховуючи, що Договір підлягає припиненню на майбутнє і двостороння реституція за таким договором не проводиться, передана земельна ділянка, яка перебуває у фактичному користуванні відповідача-2 на підставі оспорюваного Договору про встановлення особистого строкового сервітуту, підлягає поверненню територіальній громаді в особі Рубіжанської міської ради.

За таких підстав, застосувавши вказані правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в силу ст. 216 ЦК України правовим наслідком недійсності Договору має бути повернення відповідачем-2 отриманої за недійсним договором земельної ділянки у придатному для використання стані.

Щодо доводів скаржників про те, що прокурором не підтверджено підстав для представництва інтересів держави в суді та не досліджено судом повно та всебічно питання, чи порушує надання земельної ділянки відповідачу-2 на правах сервітуту права інших осіб, судова колегія зазначає, що прокурором обґрунтовано належними та допустимими доказами порушення інтересів держави прийняттям оспорюваного рішення та укладанням оспорюваного договору, оскільки саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу ст. 14 Конституції України, а недотримання відповідачами встановленої статтями 124, 134 Земельного кодексу України та Законом України "Про оренду землі" процедури передачі спірної земельної ділянки відповідачу-2 у платне володіння та користування порушує ці інтереси.

Відтак, даний позов спрямований на задоволення суспільного інтересу у сфері землекористування, відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання передачі в оренду земельної ділянки, враховуючи, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст. 14 Конституції України), а незаконна передача у користування спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

Доводи відповідача-1, що вимога прокурора про визнання незаконним п. 1 рішення Рубіжанської міської ради від 08.06.2018 №53/4 не може бути розглянута в господарському суді, оскільки відноситься до юрисдикції адміністративних судів, є безпідставними та необгрунтованими зважаючи на приписи ст.20 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи апелянтів, що у них були відсутні правові підстави для укладання договору оренди землі, зважаючи на те, що ані в інвестиційному договорі, ані в договорі строкового сервітуту не зазначено, що предметом договору є зайняття підприємницькою діяльністю, а монтаж кафе на відміну від надання послуг з обслуговування в цьому кафе, не відноситься до підприємницької діяльності, а є лише послугами з монтажу (будівництва, встановлення, ремонту), як кафе так і інших споруд, не приймаються апеляційним господарським судом, зважаючи на наступне:

Як вже зазначалось вище, строк дії договору сервітуту та інвестиційного договору встановлено з червня 2018 по грудень 2023. При цьому, п.2.2. договору сервітуту передбачено можливість продовження строку його дії в разі досягнення домовленості між сторонами.

Тобто, Рубіжанська міська рада Луганської області та Товариство з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" встановили довгострокові правовідносини, які за своєю сутністю є орендними, що вже було встановлено в даній постанові апеляційного господарського суду.

В той же час, відповідачами не обгрунтовано доцільність встановлення вищевказаних довгострокових відносин у випадку здійснення лише монтажу кафе та інших споруд без здійснення їх подальшого обслуговування, оскількі такі будівельні роботи мають одноразовий характер та вичерпують свою дію виконанням.

Наведені вище обставини, на думку судової колегії апеляційного господарського суду, свідчать, що метою укладеного договору особистого строкового сервітуту від 11.06.2018 є не лише монтаж кафе та інших споруд на спірній земельній ділянці, а й їх подальше обслуговування та використання, що як наслідок зумовлює і ведення Товариством з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" відповідної підприємницької діяльності.

При цьому, зважаючи на відсутність іншого землекористувача спірної земельної ділянки, унеможливлюється підтримання збудованих на ній обєктів будь-якою іншою особою.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду зауважує, що відповідачами не обгрунтовано жодними доказами доцільність передачі Товариству з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" земельної ділянки саме площею 1,4171 га., в разі наявності у останнього наміру лише будівництва відповідних тимчасових споруд (малих архітектурних форм), без використання спірної земельної ділянки в інших цілях (зокрема з метою використання такої ділянки та збудованих обєктів у власній підприємницької діяльності).

Інші доводи апелянта були спростовані в даній постанові апеляційного господарського суду, крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, у звязку із чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на скаржників.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська інженерно-будівельна компанія" та Рубіжанської міської ради Луганської області на рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 22.10.2018 у справі №913/368/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя: Н.О. Мартюхіна

Суддя: І.А. Шутенко

Суддя: О.В. Плахов

(Повний текст постанови складено 04.03.2019 року).