РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2019Справа № 910/509/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б)

до: 1. Компанії Рабітурна Лімітед (Кіпр, Нікосія, Посейдонос, 1, Ледра Бізнес центр, Егкомі, АС 2406)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" (02094, м. Київ, вул. Магнітогорська, будинок 1, ЛІТЕРА 57, офіс 15)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04073, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 (АДРЕСА_1)

про визнання недійсним договору поруки від 18.08.2014 № П-2016019/1 та зобов'язання вчинити дії

Представники учасників справи:

від позивача: Русскіна О.В.,

від відповідача-1: не з'явився,

від відповідача-2: не з'явився,

від третьої особи на стороні позивача: Ярошенко А.С.,

від третьої особи на стороні відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Рабітурна Лімітед про визнання недійсним договору поруки від 18.08.2014 № П-2016019/1 та зобов'язання повернути оригінали кредитної справи та договорів, переданих відповідно до акту приймання-передачі від 30.12.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оспорюваний Договір поруки відповідає ознакам нікчемності правочину, передбаченим пунктами 1, 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 судом залишено позовну заяву без руху; зобов'язано позивача усунути недоліки та надати суду підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав до 05.02.2018.

30.01.2018 позивач через відділ діловодства суд подав заяву про усунення недоліків та підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі на 18.06.2018, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, зобов`язано позивача надати суду нотаріально засвідчений переклад на грецьку мову копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками в строк до 23.02.2018, у зв'язку зі повідомленням Господарським судом міста Києва відповідача в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 провадження у справі № 910/509/18 зупинено.

23.02.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про поновлення (продовження) процесуального строку на подання документів у справі № 910/509/18.

03.05.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшов примірник нотаріально засвідченої копії перекладу на грецьку мову копії позовної заяви з додатками.

04.05.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшов примірник нотаріально засвідченої копії перекладу на грецьку мову ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Відповідно до супровідного листа від 07.05.2018 судом направлено на адресу відповідача нотаріально засвідчені копії документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 поновлено провадження у справі № 910/509/18.

В підготовче засідання, призначене на 18.06.2018, з'явилися представники позивача та третьої особи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився.

В судовому засіданні представник позивача заявив усне клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" та фізичну особу ОСОБА_3.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 відкладено підготовче засідання у справі № 910/509/18 на 19.12.2018, залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" та ОСОБА_3, зупинено провадження у справі № 910/509/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 поновлено провадження у справі № 910/509/18.

В підготовче засідання 19.12.2018 з'явилися представники позивача та третьої особи-1. Представники відповідача та третьої особи-2, 3 не з'явилися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/509/18 до судового розгляду по суті на 16.01.2019.

02.01.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшов примірник нотаріально засвідченої копії перекладу на грецьку мову ухвали суду про відкриття провадження у справі.

В судове засідання 16.01.2019 з'явилися представники позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Представники відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в судове засідання не з'явилися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 залучено до участі в справі № 910/509/18 в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг", оголошено перерву в судовому засіданні до 18.02.2019.

28.01.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про надання документів.

18.02.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про стягнення з відповідачів витрат, які поніс позивач.

В судове засідання 18.02.2019 з'явилися представники позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Представники відповідачів та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в судове засідання не з'явилися.

В судовому засіданні 18.02.2019, не виходячи до нарадчої кімнати, Судом було оголошено перерву до 27.02.2019.

В судове засідання 27.02.2019 з'явилися представники позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Представники відповідачів та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що відповідачі та третя особа мають доступ до судових рішень та мали можливість ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки своїм правом на подання відзивів відповідачі не скористалися, а неявка відповідачів та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість процесуального строку, Суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, підтримала позовні вимоги.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 27.02.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

18.08.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" (позичальник) було укладено Договір кредитної лінії № ВКЛ2016019, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру.

18.08.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "Проціон-Торг" (позичальник) та Компанії Рабітурна Лімітед (Rabiturna Limited) (поручитель) було укладено Договір поруки №П-201619/1 (надалі також - Договір поруки).

За умовами п.п. 1.1 - 1.3 Договору поруки, Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником, умов щодо сплати Кредитору суми кредиту, процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредитної лінії № ВКЛ-2016019 від « 18» серпня 2014 року, укладеним між Кредитором та Позичальником, надалі за текстом - «Договір кредиту», за умовами якого Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору отриманий кредит в розмірі 550 000 000,00 грн. (п'ятсот п'ятдесят мільйонів гривень 00 копійок), зі сплатою процентів у розмірі у строки (терміни) та на умовах, визначених у Договорі кредиту та додаткових договорах до Договору кредиту, що можуть бути укладені в майбутньому, з кінцевим терміном повернення кредиту до « 17» серпня 2017 року, сплачувати можливі штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту та цим Договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої порукою вимоги;

Поручитель ознайомлений з умовами Договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не має.

У разі невиконання Позичальником забезпечених порукою зобов'язань, Поручитель доручає Кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків Поручителя (в національній та/або іноземній валюті), відкритих (чи тих, що будуть відкриті) ним у Кредитора в сумах, що підлягають сплаті за Кредитним договором щодо погашення заборгованості за Кредитом, нарахованими процентами за користування ним, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені. Поручитель доручає Кредитору здійснювати таке договірне списання у сумі, визначеній Кредитором самостійно на підставі Кредитного договору, будь-яку кількість разів протягом строку дії цього Договору до повного виконання будь-яких зобов'язань Поручителя перед Кредитором за цим Договором.

При цьому з метою здійснення Кредитором права договірного списання, передбаченого у першому абзаці цього пункту Договору, Поручитель доручає Кредитору, а Кредитор має право списувати кошти в сумі та валюті з будь-якого рахунку Поручителя в національній та/або іноземній валюті, відкритого у Кредитора (та з будь-яких інших рахунків, що будуть відкриті Поручителем в майбутньому), в наступному порядку:

- у випадку, якщо валюта коштів, списаних Кредитором з будь-якого рахунку Поручителя, відкритого у Кредитора, співпадає з валютою фактичної заборгованості Позичальника за Кредитним договором - в сумі та валюті фактичної заборгованості Позичальника за Кредитним договором,

- у випадку, якщо валюта коштів, списаних Кредитором з будь-якого рахунку Поручителя, відкритого у Кредитора, не співпадає з валютою фактичної заборгованості Позичальника за Кредитним договором - в сумі коштів у іншій валюті, еквівалентній сумі коштів у валюті фактичної заборгованості Позичальника за Кредитним договором і витрат Кредитора (комісій, тощо), які пов'язані з купівлею/продажем/обміном (конвертацією) валюти. При цьому, для погашення такої заборгованості Поручитель доручає Кредитору здійснювати від імені та за рахунок Поручителя купівлю/продаж/обмін (конвертацію) іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України (далі - МВРУ) та/або її обмін на Міжнародному валютному ринку (далі - МВР), за поточним курсом, що склався на МВРУ та/або МВР за цією операцією на дату купівлі/продажу/обміну іноземної валюти, з обов'язковим зарахуванням купленої/обміняної валюти або коштів, одержаних від продажу валюти, на поточний рахунок Поручителя за відповідною валютою.

При цьому курс купівлі/продажу/обміну (конвертації) Кредитором іноземної валюти на МВРУ та/або на МВР, та порядок його визначення з метою виконання вищезазначеного доручення Поручителя, вважаються такими, що узгоджені останнім..

Відповідно до п. 6.2 Договору поруки, останній набирає чинності з дати його укладання. Дія цього договору припиняється на 3650 (три тисячі шістсот п'ятдесятий) день від дати, яка зазначена в п. 1.1 цього договору як кінцевий термін повернення кредиту.

На підставі постанови №150 від 02.03.2015 правління Національного банку України "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 "Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк". Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 (включно).

Рішенням №71 від 08.04.2015 Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду №51 від 02.03.2015 "Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" строк запровадження тимчасової адміністрації було визначено до 02.09.2015.

Відповідно до рішення №147 від 03.08.2015 Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта банк" тимчасову адміністрацію у позивача було продовжено до 01.10.2015.

02.10.2015 на підставі постанови №664 від 02.10.2015 правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (№ 619 від 20.02.2017 продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" на два роки до 04.10.2019, продовжено повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк".

Відповідно до Витягу з протоколу № 86 від 12.07.2017 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015, комісією було вирішено затвердити результати перевірки, якою виявлено, що Договір поруки №П-201619/1 від 18.08.2014 є нікчемним відповідно до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що оспорюваний Договір поруки підпадає під ознаки нікчемності правочину, передбачені пунктами 1, 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з чим має бути визнаний недійсним. Окрім того, позивач просить також зобов'язати відповідача-1 повернути оригінали кредитної справи та договорів, переданих відповідно до акту приймання-передачі від 30.12.2014.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст.37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Аргументуючи позовні вимоги, позивач вказує, що оспорюваний Договір поруки №П-201619/1 від 18.08.2014 є нікчемним відповідно до пунктів 1, 2, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, стверджуючи про наявність критерію нікчемності, передбачених п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач зазначає, що Договір поруки був взятий банком на позабалансовий облік лише в день погашення відповідачем-1 заборгованості позичальника по кредиту - 25.12.2014, що в свою чергу свідчить про те, що спірний договір було укладено пізніше зазначеної в ньому дати та під час обмежень, запроваджених постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ.

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 5, 6 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Статтею 43 Господарського кодексу України передбачено свободу підприємницької діяльності, яка полягає в тому, що підприємці мають права без обмежень, самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Частинами 1 та 2 статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вказано у п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Отже, з огляду на наведене вище, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання Договору поруки №П-201619/1 від 18.08.2014 недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, Суд доходить висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, підписано без жодних застережень та скріплено печатками текст договору, а отже, спірний правочин було вчинено 18.08.2014.

При цьому, посилання заявника на те, що спірний Договір поруки було укладено не 18.08.2014, а пізніше - 25.12.2014, Суд вважає такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування в порядку приписів статей 79-79, 91 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що твердження позивача про взяття Договору поруки №П-201619/1 від 18.08.2014 на бухгалтерський облік банку лише 25.12.2014 (в день погашення відповідачем-1 заборгованості позичальника по кредиту) не є беззаперечним свідченням укладання правочину саме в цей час.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, яку затверджено постановою Правління Національного банку України №481 від 27.12.2007, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банк відображає в бухгалтерському обліку забезпечення за кредитом (майно, у тому числі майнові права на грошові кошти, які розміщені на вклад (депозит), за позабалансовими рахунками за справедливою вартістю такою проводкою: а) отриману заставу: Дебет Рахунки для обліку отриманої застави; Кредит; Контррахунок; б) отриману гарантію (поручительство): Дебет; Контррахунок; Кредит; Рахунки для обліку отриманих гарантій.

Проте, означеною інструкцію строку такого облікування не визначено. Крім того, Суд зазначає, що невиконання посадовими особами позивача, що відповідають за бухгалтерський облік Публічного акціонерного товариства "Дельта банк", певних дій ніяким чином не може впливати на момент укладання договору, а тим паче на його відповідність вимогам чинного законодавства.

30.10.2014 Правлінням Національного банку України було винесено постанову №692/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до категорії неплатоспроможних".

Водночас, Суд зазначає, що оспорюваний Договір поруки №П-201619/1 було укладено 18.08.2014, тобто, до прийняття вказаної постанови, у зв'язку з чим не міг підпадати під обмеження щодо здійснення операцій банку, які були запроваджені цим актом 30.10.2014.

Більше того, Суд звертає увагу на те, що позивачем тексту вказаної постанови до суду подано не було, а вільного та відкритого доступу до такого документа немає.

Відтак, з урахуванням наведеного, Суд вважає необґрунтованими й недоведеними та повністю відхиляє твердження позивача про те, що укладення Договору поруки було здійснено з порушенням обмежень, встановлених постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ, про які вказує позивач (без погодження з куратором банку).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Зокрема, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України)

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Виходячи з суті правовідносин поруки, в силу яких обов'язки майнового характеру перед кредитором виникають у поручителя лише у випадку невиконання зобов'язань боржником, та в будь-якому разі передбачають надходження коштів кредитору, Суд не погоджується з твердженнями позивача, що укладенням Договору поруки позивач відмовився від власних майнових вимог.

Поряд з викладеним, за твердженнями позивача, часткове погашення заборгованості по Кредитному договору в сумі 212 310 855,75 грн було проведено з інвестиційного рахунку поручителя в банку, проблемність якого була встановлена постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів зі свого рахунку до інших банків, а тому банк не отримав реальних грошових надходжень на погашення зобов'язань.

Однак, як встановлено вище, за умовами п. 1.3 Договору поруки у разі невиконання Позичальником забезпечених порукою зобов'язань, Поручитель доручив Кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків Поручителя (в національній та/або іноземній валюті), відкритих (чи тих, що будуть відкриті) ним у Кредитора в сумах, що підлягають сплаті за Кредитним договором щодо погашення заборгованості за Кредитом, нарахованими процентами за користування ним, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені.

Відповідно до п. 1.19-1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України;

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучено до позову меморіальні ордери № 101955775 від 25.12.2014 на суму 205 378 650,75 грн та № 101955777 від 25.12.2014 на суму 6 932 205,00 грн, що свідчить про самостійне списання грошових коштів банком з рахунку відповідача-1 в порядку п. 1.3 Договору поруки, а не здійснення відповідачем-1 погашення кредитної заборгованості, як вказує позивач.

При цьому, Суд звертає увагу, що пунктом 1.3 Договору поруки позивачу надано право самостійно обирати рахунок, з якого здійснювати списання. Однак, позивачем не було подано до суду доказів відсутності інших банківських рахунків у відповідача-1.

Разом з тим, жодних належних та достатніх доказів відповідно до статей 76, 79 ГПК України на підтвердження того, що рахунок відповідача-1, з якого списані кошти, є саме інвестиційним, а також того, що реального їх надходження на рахунок банку не відбулося, в матеріали справи не подано.

Більше того, умовами п. 3.1 Договору банківського рахунку № 26/2174-117 від 25.02.2009, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (банк) та Компанією Рабітурна Лімітед (клієнт), передбачено, що банк має право здійснювати договірне або примусове списання коштів з рахунку у випадках, передбачених цим договором, іншими договорами, укладеними з банком та чинним законодавством.

Водночас, твердження позивача про те, що саме внаслідок укладення Договору поруки без зустрічного отримання реальних коштів банк став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало неможливим не відповідають дійсності з огляду на відсутність відповідних цьому доказів.

Також Суд в черговий раз зазначає, що в силу оспорюваного Договору поруки обов'язки майнового характеру перед банком було покладено саме на Компанію Рабітурна Лімітед як поручителя, а не навпаки.

Суд критично ставиться до тверджень позивача про часткове погашення зобов'язань позичальника за кредитним договором, оскільки в матеріали справи подано акт приймання-передачі документації від 30.12.2014, за яким позивачем передано відповідачу-1 документи, які підтверджують обов'язок боржника (договори та кредитну справу), що в силу ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України свідчить про виконання поручителем зобов'язання у повному обсязі.

Поряд з наведеним, обґрунтовуючи критерій нікчемності, передбачений п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач зазначає, що на момент укладання спірного правочину відповідач-1 був кредитором Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" та залишок грошових коштів на рахунку відповідача-1 не підпадав під державні гарантії, отже, існували ризики неможливості повного або часткового задоволення вимог цих кредиторів у випадку прийняття рішення щодо ліквідації банку, тому є підстави вважати, що Договір поруки не мав на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату для поруки - забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, а мав на меті фактичне забезпечення активами Банку (майновими правами за Кредитними договорами, які згідно чинного законодавства передаються в порядку регресу) грошових вимог до банку самого поручителя, який одночасно був кредитором банку. Такі обставини, на думку заявника, вказують на те, що шляхом укладання оспорюваного Договору поруки відповідачу-1 було надано певні переваги та пільги як кредитору банку.

Проте, за висновками Суду, викладені вище твердження заявника є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування в розумінні статей 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Однак відсутні в матеріалах справи належні докази того, що Компанія Рабітурна Лімітед станом на момент укладення спірного Договору поруки правочинів була саме кредитором Публічного акціонерного товариства "Дельта банк", а внаслідок такого укладення відповідачу-1 було надано переваги, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку. Водночас, сам лише Договір банківського рахунку № 26/2174-117 від 25.02.2009 з додатками, який в копіях подано позивачем до суду, таким доказом не являється.

Також, стверджуючи про наявність критерію нікчемності, передбаченого п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач вказує на те, що за встановлених постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ обмежень укладення Договору поруки суперечило Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Однак, вказані доводи позивача про те, що вчиненням спірного правочину банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність", Суд вважає недоведеними, з огляду на встановлений вище факт укладення спірного договору до прийняття постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ, а також як такі, що засновані на хибному розумінні поняття та правової природи поруки, в силу якої банк жодних майнових зобов'язань на себе не прийняв.

Поряд з викладеним, Суд звертає увагу про відсутність серед матеріалів справи доказів повідомлення відповідачів про нікчемність оспорюваного правочину в порядку приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, на підставі викладеного Суд доходить висновку, що позивачем у встановленому порядку не доведено наявності підстав нікчемності Договору поруки № П-2016019/1 від 18.08.2014, встановлених статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість.

Разом з цим, позовні вимоги про повернення оригіналів документів, переданих по Акту приймання-передачі від 30.12.2014, також задоволенню не підлягають як похідні вимоги від основної вимоги про визнання недійсним правочину, у задоволенні якої Судом відмовлено.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 04.03.2019

Суддя Т.Ю. Трофименко