ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року

м. Одеса

Справа № 916/2295/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2018, прийняте суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса, повний текст складено 26.12.2018,

у справі №916/2295/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”

до відповідача: Об’єднання співвласників багатоквартирного будинку “Морський”

про стягнення 4099,47 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 р. Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (далі - ПАТ “НАК “Нафтогаз України”) звернулось з позовом до Об’єднання співвласників багатоквартирного будинку “Морський” (далі – ОСББ “Морський”) про стягнення з останнього на користь позивача 4099,47 грн, з яких: 28,51 грн- основна заборгованість, 3792,21 грн - пеня, 271,76 грн - 3% річних; 6,99 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання природного газу №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 22.10.2018 відкрито провадження у справі №916/2295/18.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.12.2018 у справі №916/2295/18 (суддя Смелянець Г.Є.) позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСББ “Морський” на користь ПАТ “НАК “Нафтогаз України” пеню в сумі 1896,11 грн, 3% річних в сумі 271,76 грн, інфляційні втрати в сумі 6,99 грн та судовий збір у розмірі 1749,75 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання природного газу №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 та на наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ “НАК “Нафтогаз України” звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2018 у справі №916/2295/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 1896,10 грн скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення не було враховано інтереси позивача, не з'ясовано чи були заподіяні останньому збитки неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання природного газу №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015, а також не оцінено розмір таких збитків.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1762 грн (стаття 7 Закону України “Про державний бюджет України на 2018 рік”).

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (4099,47 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою ПАТ “НАК “Нафтогаз України” ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

ОСББ “Морський” своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 21.12.2015 між ПАТ “НАК “Нафтогаз України” (“Постачальник”) та ОСББ “Морський” (“Споживач”) укладено договір постачання природного газу №3208/-ТЕ-23 (далі – договір №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов’язується передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобов’язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

У пунктах 2.1-2.4, 5.1, 5.2, 5.4 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 сторонами узгоджено обсяги газу, що планується передати в період з 01.01.2016 по 31.03.2016, фізико-хімічні показники газу, ціну за 1000 куб.м газу та загальну вартість природного газу за цим договором.

Приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу (пункт 3.4 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015).

В силу пункту 6.1 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до умов пункту 7.2 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 Споживач зобов’язаний своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним договором.

Згідно з пунктом 8.2 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 у разі невиконання Споживачем умов пункту 6.1 цього договору Постачальник має право не здійснювати поставку газу Споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов’язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 10.3 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у п’ять років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 до 31.03.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015).

На виконання даного договору ПАТ “НАК “Нафтогаз України” протягом січня-березня місяців 2016 року передало, а ОСББ “Морський” прийняло природний газ на загальну суму 219349,23 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016, від 29.02.2016 та від 31.03.2016.

Місцевим господарським судом також встановлено, що вартість поставленого позивачем природного газу за договором №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 відповідачем сплачена повністю, але з порушенням встановленого строку оплати, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача, наявними у матеріалах справи.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання за договором №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 щодо оплати отриманого природного газу виконав з порушенням строків оплати, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з останнього суми заборгованості, в тому числі пені у розмірі 3792,21 грн, 3% річних у розмірі 271,76 грн та інфляційних втрат у розмірі 6,99 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов’язань за договором №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 в частині своєчасної оплати за поставлений газ, а відтак правомірності заявлених позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. Між тим, суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені та зменшив розмір останньої з 3792,21 грн до 1896,11 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов'язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов’язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 8.2 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 у разі невиконання Споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов’язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Із матеріалів справи вбачається, що за газ, отриманий у січні-березні місяцях 2016 року, відповідач розраховувався з порушенням строків проведення оплати, що визначені пунктом 6.1 договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015, оскільки остаточний розрахунок за фактично отриманий у січні місяці 2016 року природний газ повинен був бути проведений до 14.02.2016, за отриманий у лютому місяці 2016 року - до 14.03.2016, а за отриманий у березні місяці 2016 року - до 14.04.2016.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання грошового зобов’язання правильно кваліфіковане судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов’язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За таких обставин позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в сумі 3792,21 грн за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015, а також 6,99 грн інфляційних втрат та 271,76 грн 3% річних, оскільки відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 3792,21 грн пені, місцевий господарський суд зменшив її розмір до 1896,11 грн.

Зменшуючи розмір пені, Господарський суд Одеської області врахував специфіку діяльності відповідача як неприбуткової організації, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів для виконання зобов'язання, співвідношення розміру неустойки з наслідками порушення зобов'язання, ступінь виконання зобов'язання за договором №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 (повну сплату заборгованості).

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов'язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначеної норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Тому, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, а також зважаючи на те, що період прострочення є незначним, ступінь виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 (зокрема, проведення ним оплати за поставлений йому природний газ в повному обсязі), з огляду на те, що ОСББ “Морський” є організацією, створеною власниками квартир та нежитлових приміщень відповідно до Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", джерелом надходження коштів до якої є платежі мешканців будинку за надані їм послуги, а також те, що за умовами договору №3208/16-ТЕ-23 від 21.12.2015 газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір пені, належної до сплати, до суми 1896,11 грн.

Доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси позивача, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки стягнення 3% річних, інфляційних втрат та половини заявленої до стягнення суми пені має забезпечити баланс інтересів сторін.

При цьому колегією суддів враховується і те, що апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті дій відповідача; в матеріалах справи такі докази відсутні.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті рішення від 20.12.2018 не знайшли свого підтвердження, у зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування цього рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2018 у справі №916/2295/18 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 11.03.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна