ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2019

Справа № 910/16394/18

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом          Національної поліції України

до          Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза"

про          стягнення 18 722,94 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Національна поліція України звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" про стягнення пені в розмірі 18 722,94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір №104НА про закупівлю спідньої білизни (термобілизна (фуфайка, кальсони) типу А) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1831) від 28.09.2017 року.

У зв'язку з простроченням поставки частини товару позивач звернувся в суд з вимогою стягнення з відповідача пені в розмірі 18 722,94 грн.

Ухвалою господарського суду від 11.12.2018 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

26.12.2018 до канцелярії суду позивач подав супровідний лист з доданими документами.

Позовна заява, після усунення позивачем недоліків, встановлених ухвалою від 11.12.2018, відповідає вимогам ст. 162 ГПК України, та підстави для її повернення або відмови у відкритті провадження у справі, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, судом на даний час не встановлені.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 247 ГПК України суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження у зв’язку з її малозначністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.12.2018. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

18.01.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечував проти задоволення позову, просив суд зменшити розмір неустойки, слухати справу з повідомленням (викликом) сторін, а також, з метою визначення співвідношення з розміром обрахованої у позові неустойки, зобов’язати позивача надати суду документальне підтвердження розміру збитків, які йому бути завдані, у зв’язку з порушенням строку виконання умов договору.

В обґрунтування заявленого у відзиві клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідач зазначив, зокрема, про необхідність надання сторонам можливості надати усні та письмові пояснення суду, наведення доводів, міркувань, заперечень щодо питань, які виникають під час судового розгляду, з метою належного формування позиції сторін.

Судом розглянуто подане позивачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та відхилено його з огляду на те, що в силу приписів ст. ст. 247, 250 ГПК України даний спір підлягає розглядові тільки в порядку спрощеного провадження.

24.01.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві, оскільки вважає їх необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. З урахуванням наведеного у відповіді на відзив та на підставі наданих доказів, позивач вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

30.01.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо доводів відповідача, викладених у запереченнях на відповідь на відзив, в яких позивач зазначив, зокрема, що підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні з огляду на неповажність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов’язання щодо поставки товару, недобросовісність поведінки відповідача, а також з огляду на наслідки порушення відповідачем зобов’язання щодо поставки товару та неконструктивну поведінку відповідача.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

28 вересня 2017 року між Національною поліцією України (далі - Позивач) та Публічним акціонерним товариством «Трикотажна фабрика «Роза» (далі - Відповідач) укладено Договір № 104НП (далі - Договір) про закупівлю спідньої білизни (термобілизна (фуфайка, кальсони) (далі - Товар) у кількості 12 868 комплектів на загальну суму 4 374 605.28 грн. (ціна за одиницю Товару 339,96 грн.).

Згідно відомостей з відкритого Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Відповідачем було змінено тип акціонерного товариства з Публічного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза» на Приватне акціонерне товариство «Трикотажна фабрика «Роза».

Відповідно до пунктів 1.1 та 5.1 Договору Відповідач зобов’язується здійснити поставку Товару протягом 30 календарних днів з дати отримання від Позивача заявки встановленого зразка за адресою Позивача.

Згідно із п. 5.2. Договору датою поставки Товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної.

Заявка № 5058/31/01-2017 на поставку 12868 комплектів Товару направлена Відповідачу 20.11.2017.

Відповідач листом від 23.11.2017 № 2924 повідомив Позивача про готовність до виконання та поставки Товару.

Листом від 26.12.2017 № 416 Відповідач посилаючись на висновок Торгово-промислової палати України від 20.12.2017 № 4029/2/21-10.4 щодо унеможливлення виконання зобов’язання за Договором, спричиненого істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити, просив Позивача внести зміни до Договору в частині перенесення терміну поставки 12868 комплектів Товару та встановити його не раніше 18.01.2018.

29.12.2017 між Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду № 2/259НП до Договору, якою пункт 5.1. Договору викладено в новій редакції, збільшено строк поставки Товару, а саме передбачається, що Відповідач зобов’язується здійснити поставку Товару протягом 72 календарних днів з дати отримання від Позивача заявки встановленого зразка.

Таким чином, за твердженням Позивача, Відповідач повинен поставити Товар до 03.02.2018 року.

За умовами п. 9.2. договору за порушення строків виконання зобов’язання щодо поставки товару, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 31.12.2017, а в частині взаєморозрахунків – до повного їх виконання сторонами. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов’язку виконання взятих на себе зобов’язань і від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 12.1. договору).

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 104НП про закупівлю спідньої білизни (термобілизна (фуфайка, кальсони) від 28.09.2017, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов’язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що на виконання умов договору, позивачем було направлено на адресу відповідачу заявку № 5058/31/01-2017 від 20.11.2017 на поставку 12868 комплектів Товару.

З матеріалів справи вбачається, що заявка № 5058/31/01-2017 від 20.11.2017 отримана відповідачем 23.11.2017, згідно листа Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" №2924 від 23.11.2017.

Таким чином, як зазначає позивач, останнім днем поставки товару за заявкою №5058/31/01-2017 від 20.11.2017 є 03.02.3018.

29.12.2017 між Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду № 2/259НП до Договору, якою пункт 5.1. Договору викладено в новій редакції, збільшено строк поставки Товару, а саме передбачається, що Відповідач зобов’язується здійснити поставку Товару протягом 72 календарних днів з дати отримання від Позивача заявки встановленого зразка.

Датою поставки товару вважається дата прийняття його одержувачем покупця відповідно до видаткової (видаткових) накладних постачальника та оформлення, у встановленому законом порядку, акту про приймання матеріальних цінностей одержувачем покупцем (п. 5.2. договору).

Відповідач листом № 425 звернувся до Позивача з проханням внесення змін до Договору, а саме визначивши термін поставки Товару 28.02.2018 року, мотивуючи це тим, що Позивач не має можливості на даний час прийняти Товар за Договором внаслідок реального фінансування видатків з Державного бюджету України.

Проте, обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на те, що Відповідач 25.01.2018 року безперешкодно поставив Позивачу 1300 комплектів Товару (видаткова накладна від 25.01.2018 № 17) та 4142 комплектів Товару було поставлено 30.01.2018 (видаткова накладна від 30.01.2018 № 195).

Позивач звернувся до Відповідача листом від № 325/31/03/2018 про прискорення поставки залишку обсягу Товару.

Всупереч зазначеному 7 426 комплектів Товару поставлено з простроченням виконання зобов’язання, а саме:

5 673 комплектів Товару поставлено 09.02.2018 з простроченням на 6 (шість) днів (видаткова накладна від 07.02.2018 № 340);

1753 комплектів Товару поставлено 15.02.2018 з простроченням на 12 (дванадцять) днів (видаткова накладна від 14.02.2018 № 477).

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 9.2. договору, за порушення строків виконання зобов’язання щодо поставки товару, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Тож, позивач просить суд стягнути з відповідача:

за прострочення на шість (6) днів поставки Товару: 1 928 593,08 грн. (ціна 5 673 комплектів Товару) * 0,1% * 6 = 11 571,54 грн.;

за прострочення на дванадцять (12) днів поставки Товару: 595 949,88 грн. (ціна 1753 комплектів Товару) * 0,1% * 12 = 7 151,40 грн.

Всього розмір пені становить 18 722,94 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК).

Виконання господарських зобов’язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов’язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов’язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов’язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов’язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Отже, сторонами у договорі погоджено, що за порушення строків виконання зобов’язання щодо поставки товару, з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення зобов’язань за договором, беручи до уваги той факт, що дані зобов’язання з приводу поставки товару не є грошовими зобов’язаннями та положення щодо обмеження розміру штрафних санкцій законом на них не поширюються.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 27.09.2005 у справі № 35/475-04 та від 08.02.2017 у справі № 3-1217гс/16.

За приписами ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 Цивільного кодексу України ).

Згідно з положеннями ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України ).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені і встановив, що у розрахунку допущені помилки у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування пені, оскільки відлік 30-денного строку на поставку товару починається з наступного дня після отримання заявки, а саме з 24.11.2017 та закінчується 03.02.2018, проте 03.02.2018 є вихідним днем, тому відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України перший після нього робочий день – 05.02.2018 є останнім днем виконання обов'язку з поставки товару, тож прострочення поставки продукції становить: 4 дня для 5 673 комплектів Товару, що поставлено 09.02.2018 (видаткова накладна від 07.02.2018 № 340) та 10 днів для 1753 комплектів Товару, що поставлено 15.02.2018 (видаткова накладна від 14.02.2018 № 477).

Судом, у відповідності до вимог закону та договору, здійснено перерахунок та встановлено, що обґрунтований розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за прострочення на 4 дні поставки Товару: 1 928 593,08 грн. (ціна 5 673 комплектів Товару) * 0,1% * 4 = 7 714,37 грн. та за прострочення на 10 днів поставки Товару: 595 949,88 грн. (ціна 1753 комплектів Товару) * 0,1% * 10 = 5 959,49 грн.

Отже, за розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення є загальна сума пені у розмірі 13 673,86 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов’язання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" (03038, м. Київ, вул. М.Грінченка, буд. 2/1; ідентифікаційний код 00307313) на користь Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця , буд. 10; ідентифікаційний код 40108578) 13 673 (тринадцять тисяч шістсот сімдесят три) гривні 86 коп. пені та 1286 (одну тисячу двісті вісімдесят шість) гривень 83 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                         С.М. Мудрий