ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2019 р. Справа№ 910/10043/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Коротун О.М.
суддів: Смірнової Л.Г.
Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,
за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 04.03.2019

за апеляційною скаргою Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 (повний текст складено 26.09.2018)

у справі № 910/10043/18 (суддя Пінчук В.І.)
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України
до Міністерства оборони України
про стягнення 23 471, 38 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи
У липні 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБ України) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі Міноборони) про стягнення 23 471, 38 грн страхового відшкодування в порядку регресу.
Позовні вимоги про стягнення обґрунтовані тим, що позивач виплатив потерпілий особі страхове відшкодування в розмірі 22 171, 38 грн та 1 300 грн послуг аварійного комісара, а у зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача не застрахована, з останнього, в порядку регресу, підлягає стягненню вказана сума страхового відшкодування, оскільки водій ОСОБА_1 є військовослужбовцем відповідача.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 позов задоволено частково. Стягнуто з Міноборони на користь МТСБ України 22 171, 38 грн страхового відшкодування, 1 664, 38 грн судового збору.
Рішення обґрунтовано тим, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. А тому, встановивши, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем відповідача, дійшов висновку про стягнення страхового відшкодування з останнього.
В частині стягнення з відповідача вартості послуг аварійного комісара в розмірі 1 300, 00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних, оскільки вказані витрати є господарськими витратами позивача.
3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду
У січі 2019 Міноборони звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову МТСБ України відмовити повністю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міноборони на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018. Справу призначено до розгляду на 04.03.2019.
У судове засідання 04.03.2019 з`явилися представник позивача та представник відповідача.
21.02.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, яке мотивовано тим, що апеляційна скарга підписана представником Ноготиковою Олександрою Вікторівною, яка згідно з довіреністю не має права подавати та підписувати апеляційні скарги.
У судовому засіданні встановлено, що апеляційна скарга № 53 від 11.01.2019 подана Міноборони підписана представником О.В. Ільчик. До апеляційної скарги долучено завірену копію довіреності від 20.12.2018 №220/580/Д, видану Міністром оборони України, якою уповноважено Ільчик О.В. на представництво інтересів Міноборони.
Після встановлення вищенаведеного, представник позивача заявив про залишення поданого ним клопотання (про закриття апеляційного провадження) без розгляду, про що вчинив відповідний запис на клопотанні про закриття апеляційного провадження.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення клопотання позивача про закриття апеляційного провадження без розгляду.
22.01.2019 на адресу суду від скаржника надійшло клопотання про приєднання доказу. Заявляючи вказане клопотання, скаржник зазначив, що до представника Міноборони надійшов витяг із відомчого обліку Міноборони від 20.02.2019 №503/5/1580 тільки 21.02.2019. Зазначене клопотання подано до суду 22.02.2019, оскільки раніше такого документу у заявника не було, враховуючи специфіку такого обліку. Представник позивача заперечив проти залучення такого доказу.
У судовому засіданні було оголошено усну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про задоволення клопотання відповідача про приєднання доказу з огляду на його обґрунтованість та поважність причин неподання до суду першої інстанції (оскільки особа не була присутня у судовому засіданні в суді першої інстанції) в розумінні ст. 118, 269 ГПК України.
Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. Представники позивача проти доводів апеляційної скарги заперечили та просили відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в них доводів
Міноборони в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Урал 4320», є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Автомобіль «Урал 4320», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », належить військовій частині НОМЕР_1 .
Військова частина НОМЕР_1 , на підставі наказу Міноборони, зареєстрована у встановленому законом порядку та має своє найменування, печатку, місцезнаходження та кошторисні рахунки, тобто наділена всіма ознаками юридичної особи. Військова частина НОМЕР_1 згідно зі ст. 1 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Сил України» та ст. 1 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» є суб`єктом господарської діяльності. Отже, на думку скаржника, відшкодування шкоди має здійснювати саме військова частина НОМЕР_1 , а не відповідач.
5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу МТСБ України заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення.
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем відповідача. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована. А тому з відповідача підлягає відшкодування шкода, завдана ОСОБА_1 .
При цьому, позивач зазначає, що твердження скаржника про те, що транспортний засіб «Урал 4320», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » не належить Міноборони, а належить військовій частині НОМЕР_1 , не відповідає дійсності, оскільки жодних доказів відповідачем до суду першої інстанції (як і до апеляційної) не було надано.
Крім того, позивач зазначає, що в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України відомості про те, що військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою відсутні, а тому відповідальність за спричинену майнову шкоду має нести Міноборони.
6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва встановив, що 08.04.2017 о 13 год. 20 хв. у м. Харкові на проспекті Лозовенівського сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля «УРАЛ 4320» (д.н. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «ВАЗ» (д.н. НОМЕР_3 ) під керуванням водія ОСОБА_2 .
Внаслідок ДТП були завдані механічні пошкодження автомобілю «ВАЗ» (д.н. НОМЕР_3 ).
Суд першої інстанції встановив, що цивільно-правова відповідальність потерпілої особи застрахована в ПАТ «СК «ЮНІВЕС» (поліс № АК/3453754 ).
Дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля «УРАЛ 4320» (д.н. НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.05.2017 № 638/5936/17.
Згідно зі звітом №240/2017 від 29.07.2017 вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ» (д.н. НОМЕР_3 ) становить 22 543, 35 грн.
Підставою звернення з позовом стало те, що позивач виплатив потерпілий особі страхове відшкодування в розмірі 22 171, 38 грн (що підтверджується платіжним дорученням від 04.10.2017 № 1260181), цивільно-правова відповідальність відповідача не застрахована. А тому позивач звернувся з вимогою про стягнення з Міноборони в порядку регресу вказаної суму страхового відшкодування та 1 300, 00 грн (вартість послуг аварійного комісара), оскільки водій ОСОБА_1 є військовослужбовцем відповідача.
ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства
Предметом розгляду даної справи є спір про відшкодуванні шкоди в порядку регресу, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Правовідносини, що виникають з позадоговірних зобов`язань, зокрема, щодо відшкодування шкоди, урегульовано главою 82 Цивільного кодексу України.
Як встановлено судом першої інстанції, Дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля «УРАЛ 4320» (д.н. НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.05.2017 № 638/5936/17. ОСОБА_1 , на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, працював (був військовослужбовцем) у Військовій частині НОМЕР_1 (встановлено в постанові Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.05.2017 № 638/5936/17). Автомобіль «УРАЛ 4320» державний номерний знак « НОМЕР_2 » належить Військової частини НОМЕР_1 (підтверджується довідкою поліції (форма-2).
Згідно з ч. 1 ст. 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
Усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи здатні особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (процесуальна дієздатність) (ч. 1, 2 ст. 44 ГПК України).
Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Згідно з ч. 1 ст. 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.
За приписами ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи позивач, звертаючись до Господарського суду міста Києва з даним позовом, не з`ясував (невірно визначив), хто є належним відповідачем у даній справі. Суд першої інстанції, в порушення принципу повноти судового розгляду, не перевірив чи є Міноборони належним відповідачем у даній справі.
Натомість, як вбачається з витягу з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, ідентифікаційний код « 08292953» (витяг від 20.02.2019).
Матеріалами справи підтверджується обізнаність позивача про приналежність військовослужбовця ОСОБА_1 та автомобіля «УРАЛ 4320» до військової частини НОМЕР_1 (постанова Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.05.2017 № 638/5936/17, довідка поліції (форма-2).
Аналіз положень глави 7 Цивільного кодексу України про юридичну особу дозволяє зробити висновок про те, що юридична особа, як учасник цивільних правовідносин, наділяється правоздатністю та дієздатністю, може бути позивачем або відповідачем в суді. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення (державної реєстрації). Від імені юридичної особи може виступати тільки орган або особа, які визначені установчими документами на такі дії.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 910/3433/17.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України
До загальної структуру Збройних Сил України, зокрема, входять з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.
Наказом Міноборони від 16.07.1997 № 300 «Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» передбачено, що під військовими частинами слід розуміти частини, які входять до складу з`єднань, окремі частини, кораблі, установи, військово-навчальні заклади, об`єкти та організації Збройних Сил України, які ведуть своє господарство, а також адміністративно-господарські частини, відділення, відділи, управління та інші господарські підрозділи, органи військового управління відповідних рівнів, на які покладені завдання щодо матеріального та технічного забезпечення діяльності цих органів та їх особового складу.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Водночас, позивач, звертаючись до суду першої інстанції, самостійно не перевірив наявність у військової частини НОМЕР_1 статусу юридичної особи, так і не заявив відповідно клопотання в суді (про витребування доказів наявності (відсутності) статусу юридичної особи). А суд першої інстанції, в порушення принципу повноти судового розгляду, не дослідив наявності процесуальної правосуб`єктності у винної особи, що відповідно, призвело до порушення норм процесуального права та є підставою для скасування судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України.
За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме не досліджено питання заявлення даного позову до неналежного відповідача Міноборони, що, відповідно є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не обмежений в праві звернутися до суду з даним позовом в загальному порядку з вірним визначенням кола суб`єктів (з урахуванням процесуальної правосуб`єктності), які порушили право МТСБ України.
8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1, 4, ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України із застосуванням положень ст. 80, 89, 91 Цивільного кодексу України дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Отже, керуючись ст. 2, 129, ч. 4 ст. 236, ст. 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення місцевого господарського суду в частині задоволених вимог.
9. Судові витрати
З урахуванням задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладається на позивача в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі № 910/10043/18 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі № 910/10043/18 в частині задоволення позовних про стягнення 22 171 (двадцять дві тисячі сто сімдесят одну ) грн. 38 коп. скасувати, з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування.
В решті рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі № 910/10043/18 залишити без змін,
3. Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на Моторне (транспортне) страхове бюро України.
Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; 04112, м. Київ, вул. Сікорського, 8, 6 поверх, офіс 32, код 21647131) на користь Міністерства оборони України ( 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, код 00034022) 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Видачу відповідного наказу доручити суду першої інстанції.
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 у справі № 910/10043/18 в частині, що залишена без змін, зупиненого ухвалою суду від 29.01.2019.
5. Матеріали справи № 910/10043/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.03.2019.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Л.Г. Смірнова

В.В. Сулім