ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/145/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Принцевської Н.М.

суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

Секретар судового засідання Соловйова Д.В.;

Від ТОВ "Шевченківський Девелопмент" - ОСОБА_1, довіреність № б/н, від 03.12.18;

від ОСОБА_2 Банку України - ОСОБА_3, довіреність № 18-0014/9225, від 18.02.19;

від ТОВ "Нова-Хвиля" - ОСОБА_4, довіреність № б/н, від 16.01.19;

Представник ПАТ "Імексбанк" у судове засідання не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" та ОСОБА_2 Банку України

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року (головуючий суддя Малярчук І.А., судді Д'яченко Т.Г., Волков Р.В., м. Одеса, повний текст складено 01.11.2018 року)

у справі № 916/145/18

за позовом ОСОБА_2 Банку України

до відповідачів ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент"

про визнання недійсним договору управління нерухомим майном, визнання недійсним договору оренди, -

В січні 2018 року ОСОБА_2 України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", в якій просив суд визнати недійсним договір управління нерухомим майном, укладений 31.12.2014 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством "Імексбанк", в особі голови правління ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", в особі директора ОСОБА_8; визнати недійсним договір оренди, укладений 31.12.2014 року між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля"", в особі директора ОСОБА_8 та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", в особі директора ОСОБА_9, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача суму сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, за договором іпотеки від 02.06.2009 року № 1784, укладеним між ОСОБА_2 Банком України та ОСОБА_6 акціонерним товариством "Імексбанк", є іпотекодержателем нерухомого майна, яке всупереч положень пунктів 4.4. та 4.1.5. вищезазначеного договору іпотеки та приписів Закону України «Про іпотеку» Публічне акціонерне товариство"Імексбанк" у 2014 році без згоди іпотекодержателя передало в управління ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", яке в свою чергу, також без згоди ОСОБА_2 Банку України, передало частину цього майна в оренду ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", в звязку з чим позивач вважає зазначені договори недійсними.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі №916/145/18 (головуючий суддя Малярчук І.А., судді Д'яченко Т.Г., Волков Р.В.) у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 Банку України до ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" про визнання недійсним договору управління нерухомим майном та договору оренди відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_2 Банку України в частині визнання недійсним договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 року, оскільки за своєю правовою природою договір управління майном не відноситься до правочинів, передбачених абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", укладення яких потребує обовязкового узгодження з іпотекодержателем; в частині позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість та доведеність, проте застосував наслідки пропуску строку позовної давності.

ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18 в частині позовних вимог ОСОБА_2 Банку України щодо визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1888 скасувати, та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Банку України щодо визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1888 відмовити в повному обсязі; в решті рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18 залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що позивачем не обґрунтовано, які його особисті майнові або немайнові права було порушено при укладенні оспорюваного договору оренди від 31.12.2014 року. Фактично Господарським судом Одеської області вирішено не питання стосовно захисту прав та охоронюваного законом інтересу позивача у справі, а вирішено питання захисту прав іншої, третьої особи, власника обєкту. При цьому, на сьогоднішній день власником обєкту є Публічне акціонерне товариство «Імексбанк». Питання щодо порушення чи не порушення прав та охоронюваного законом інтересу ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» договором оренди від 31.12.2014 року вже розглядалося господарськими судами.

Зокрема, Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 року у справі № 916/40/18 за позовом ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» до ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля», ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Шевченківський Девелопмент», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 банку України, про визнання недійсним договору оренди та застосування наслідків його недійсності, в задоволенні позову ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» відмовлено повністю. Предметом позову у справі № 916/40/18 було визнання недійсним договору оренди укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Шевченківський девелопмент», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №1888.

ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Шевченківський Девелопмент» вважає, що Господарським судом Одеської області при вирішенні питання щодо недійсності договору оренди неповно зясовано обставин, що мають значення для справи, зокрема той факт, що Публічне акціонерне товариство «Імексбанк», як власник обєкту та іпотекодавець, перебуває у процедурі ліквідації, а реалізація (продаж) майна банку, зокрема предмету іпотеки ОСОБА_2 Банку України, здійснюється у порядку, встановленого ст.ст. 51, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Окрім цього Господарським судом Одеської області неправильно застосовано до спірних правовідносин між сторонами ст.ст. 203, 207, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 року у справі № 916/145/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент".

03.12.2018 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" надійшла апеляційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18, в якій Публічне акціонерне товариство "Імексбанк" просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18 скасувати повністю та прийняти нове, яким позовну заяву ОСОБА_2 Банку України до ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" про визнання недійсним договору управління нерухомим майном, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством "Імексбанк" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", який зареєстровано в реєстрі за № 1887; та про визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1888 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що при укладанні договору управління без згоди Іпотекодержателя, було порушено ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», адже іпотечне майно було передано у користування відповідно до п. 6.3.1 договору управління.

Не встановивши нікчемність договору управління, який не створює жодних юридичних наслідків для Управителя, крім повязаних з його недійсністю, суд першої інстанції спростував і всі доводи щодо нікчемності договору оренди з підстав нікчемності договору управління нерухомим майном. Адже, враховуючи той факт, що з огляду на недійсність (нікчемність) Договору управління ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину, тому договір оренди є недійсним в силу закону, а саме ч. 1, 2 ст. 213 Цивільного кодексу України (нікчемним).

Акціонерне товариство «Імексбанк» не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до оскаржуваного рішення Господарський суд Одеської області при обґрунтуванні можливості застосування строків позовної давності, послався на п.п. 4.8 та 4.9 глави 4 розділу 1 Положення «Про застосування ОСОБА_2 банком України заходів впливу», затвердженого постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 17.08.2012 року за №346 (станом на дату призначення куратора), яким в ОСОБА_6 акціонерному товаристві «Імексбанк» було призначено куратора (працівника ОСОБА_2 банку України) для здійснення контролю за його діяльністю, а отже ОСОБА_2 банк України міг бути обізнаний про укладення спірних правочинів. Також суд послався на те, що ОСОБА_2 банк України міг дізнатися про укладені правочини з відкритих та загальнодоступних Державних реєстрів, оскільки оскаржувані договори є нотаріально посвідченими.

ОСОБА_2 банк України звернувся з позовною заявою до Господарського суду Одеської області - 23.01.2018 року.

Відповідно до п. 5.2. договору оренди від 31.12.2014 «Сторони погодили наступний порядок оплати орендної плати:

- оплата проводиться в безготівковому порядку на поточний рахунок Орендодавця не пізніше 25 (двадцять пятого) числа місяця, наступного за звітним на підставі виставленого рахунку (рахунків)».

Отже, відповідно до вищевказаного надходження коштів (орендну плату), яку Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» отримувало на свій рахунок, та яку, згідно з твердженням суду, куратор міг відслідкувати аналізуючи баланс та звіти банку, які подаються до ОСОБА_2 Банку України, міг виявити лише 25.02.2015 року, оскільки саме цей строк встановлений, як розрахунковий.

В апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що клопотання про витребування доказів ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» було подано до суду з грубим порушенням норм процесуального законодавства щодо подання таких клопотань та порушенням основних завдань та засад господарського судочинства, а тому мало залишитись без задоволення.

04.12.2018 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 Банку України надійшла апеляційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18, в якій позивач просив суд поновити ОСОБА_2 банку України строк на подання додаткових доказів та прийняти їх до розгляду; скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.10.2018 у справі №916/145/18 про поновлення ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" строків на подання клопотання про витребування доказів та відмовити в задоволенні такого клопотання; скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову в задоволенні ОСОБА_2 банку України заяви про постановлення окремої ухвали за порушення представником та директором ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення та постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 банку України задовольнити; скасувати рішення Господарського суд Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідачів судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив момент, з якого позивач дізнався про порушення його прав у даній справі, тому неправомірно застосував позовну давність.

ОСОБА_2 України вважає неправомірною ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.10.2018 року у справі № 916/145/18, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а також, на його думку, судом першої інстанції невірно відмовлено в задоволенні заяви про винесення окремої ухвали, з мотивів, що норми Положення №246, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Цивільного кодексу України та Кримінального кодексу України не розповсюджуються на представника та директора ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Шевченківський Девелопмент».

Позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 банку на те, що в діях представника та директора ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю Шевченківський девелопмент» чітко вбачаються правопорушення передбачені ст. 231 та ст. 231 Кримінального кодексу України.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 року у справі № 916/145/18 відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" та ОСОБА_2 Банку України.

12.12.2018 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 Банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", в якому позивач просив суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" відмовити. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві позивач зазначає, що незважаючи на те, що сторонами за договором оренди не є ані іпотекодавець ані іпотекодержатель, статус переданого в оренду майна, як іпотечного, не змінюється, у зв'язку з чим, на орендні правовідносини опосередковано впливають законодавчі обмеження, встановлені для іпотечного майна.

17.12.2018 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", я в якому відповідач просив суд апеляційну скаргу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18 залишити без задоволення. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що не встановивши нікчемність договору управління, який не створює жодних юридичних наслідків для Управителя, крім повязанні з його недійсністю, суд першої інстанції спростував і всі доводи щодо нікчемності договору оренди з підстав нікчемності договору управління нерухомим майном. Адже, враховуючи той факт, що з огляду на недійсність (нікчемність) договору управління ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ» не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину, договір оренди є недійсним в силу закону, а саме ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України (нікчемним).

22.12.2018 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 Банку України, в якому відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 Банку України задовольнити у повному обсязі, рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі № 916/145/18 скасувати, та прийняти нове, яким позовну заяву ОСОБА_2 банку України до ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" про визнання недійсним договору управління нерухомим майном, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством "Імексбанк" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", який зареєстровано в реєстрі за № 1887 та про визнання недійсним договору оренди, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент", посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №1888, задовольнити в повному обсязі. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 Банку України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.12.2018 року (з урахуванням ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2019 року про виправлення описки) справу № 916/145/18 призначено до розгляду.

06.02.2019 року від ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля" надійшли письмові пояснення у справі, в яких відповідач-2 вказує, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент".

Пояснення судовою колегією долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представники учасників справи підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційних скарг з підстав, що викладені письмово.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши представників учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 банком України та Акціонерним комерційним банком „Імексбанк було укладено договір про надання стабілізаційного кредиту шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії від 17.04.2009 року № 48, строком повернення до 16.04.2010 року.

В забезпечення вимог ОСОБА_2 Банку України за даним кредитним договором між ОСОБА_2 банком України (іпотекодержатель) та Акціонерним комерційним банком „Імексбанк (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір від 02.06.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 1784, а також низку договорів про зміни до іпотечного договору.

Предметом іпотеки визначено нерухоме майно: нежитлова будівля бізнес-центру, яка складається із нежилої 16-ти поверхової будівлі, загальною площею 12101,4 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності, яка розташована за адресою м. Одеса, проспект Гагаріна, 12-А, на земельній ділянці, площею 12426 кв. м., яка знаходиться в оренді згідно з договором оренди землі від 04.08.2008 року.

Згідно з п.1.7 договору іпотека розповсюджується на всі невіддільні від майна: поліпшення, складові частини та внутрішні системи, що існують на момент укладення цього договору та виникають у майбутньому. Всі зроблені іпотекодавцем, в період дії цього договору всякого роду поліпшення, реконструкції, зміни, доробки тощо, автоматично стають предметом даного договору іпотеки предметом іпотеки.

За умовами п. п. 1.8., 1.9., 1.10. іпотечного договору наступна передача майна в іпотеку дозволяється тільки за згодою іпотекодержателя. На строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) іпотекодавця. Обтяження предмета іпотеки іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом, який нотаріусом сторонам розяснено. Державна реєстрація здійснюється за рахунок іпотекодавця на підставі повідомлення іпотекодержателя. Сторони домовились, що цей договір укладається з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки.

Відповідно до пп. 3.1.1. п.3.1, іпотечного договору Іпотекодержатель має право: у будь-який час протягом дії цього договору перевірити документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та експлуатації (використання) предмета іпотеки. Вимагати від боржника незалежно від настання строку погашення кредиту дострокового виконання зобовязань за кредитним договором, а при незадоволені його вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки у відповідності до закону та цього договору при наявності також наступних підстав: здійснення правочинів щодо відчуження іпотекодавцем предмету іпотеки або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без письмової згоди іпотекодавця.

У пп. 4.1.5. п.4.1. іпотечного договору передбачено серед зобовязань іпотекодавця заборону на відчуження предмету іпотеки у будь-який спосіб та не обмежуючи його зобовязання з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньо письмової згоди на це від іпотекодержателя.

Цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником зобовязань за кредитним договором та додаткових договорів/угод до нього... (п.7.1. іпотечного договору).

Договором про зміни від 26.03.2014 року № 5 було викладено в новій редакції п.1.1. ст. 1 іпотечного договору від 02.06.2009 року та зазначено, що предметом договору є забезпечення вимог іпотекодержателя за кредитним договором № 29 про рефінансування від 26.11.2009 року з додатковими договорами до нього.

31.12.2014 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством „Імексбанк (Установник управління) та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю „Нова-хвиля (Управитель) було укладено договір управління нерухомим майном, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований в реєстрі за №1887, відповідно до положень якого, установник управління передає в управління нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв. м., що знаходиться за адресою м.Одеса, проспект Гагаріна, 12-а, а управитель прийняв даний обєкт та зобовязався за плату здійснювати від свого імені управління ним виключно в інтересах установника управління.

Згідно з положеннями п.п. 1.5., 1.9., 2.1. договору управління майном Вигодонабувачем (особою, яка набуває вигоду від управління обєктом, наданим в управління) за цим договором є установник управління. Якщо наявність згоди іншої сторони обумовлена вимогами законодавства, цього договору, або обгрунтованою вимогою третіх осіб, така сторона зобовязана у строк, встановлений стороною ініціатором, надати іншій стороні свою згоду оформити належним чином відповідний документ, або надати вмотивовану відмову. У випадку зацікавленості сторони в узгоджені будь-якої документації та/або окремих дій, така сторона направляє іншій стороні письмове звернення. У випадку неотримання стороною ініціатором звернення погодженої іншою стороною документації (або відповідної позитивної відповіді, або вмотивованої відмови) протягом 10 днів з дати одержання іншою стороною такого звернення, відповідна документація/окремі дії вважаються належним чином погодженими сторонами. Передача обєкта від установника управління управителю здійснюється у порядку передбаченому цим договором та оформлюється шляхом підписання акта приймання-передачі обєкта в управління, який оформлюється у термін, додатково погоджений сторонами, але не раніше ніж за 2 робочих днів з моменту отримання установником управління повідомлення управителя про готовність прийняття обєкту. Акт приймання-передачі обєкта в управління оформлюється у простій письмовій формі.

Пунктами 3.1., 3.2, 4.6. договору управління майном передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення у відповідності до законодавства України. Строк дії договору починає спливати в момент зазначений у п.3.1. договору та діє 10 років, надалі строк управління обєктом, закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії цього договору. Вигода від управління обєктом, одержана у відповідному календарному місяці, підлягає перерахуванню управителем установнику управління не пізніше 20 місяця наступного за звітним, на поточний рахунок, зазначений установником управління при погодженні звіту управителя.

За умовами п.п. 5.2., 5.3., 5.4., 5.5. договору управління нерухомим майном на день підписання договору, обєкт, який є предметом цього договору перебуває під обтяженням іпотекою та забороною відчуження у ОСОБА_2 банку України. Наявність заборони відчуження та обтяження іпотекою нежилої будівлі бізнес-центру підтверджується витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права обтяження нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.12.14р., сформованим приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10 за № 82709031. Факт попередження управителя про обтяження обєкту іпотекою підтверджується підписанням управителем цього договору. Укладення цього договору відносно обєкту не припиняє права власності установника управління. Установник управління вправі реалізовувати свої повноваження, щодо розпорядження обєктом у повному обсязі. З підписанням даного договору установник управління повідомляє управителю про те, що він не дає своєї згоди на відчуження обєкта (його частини), переданого в управління, укладення щодо нього договорів застави (іпотеки). Вчинення даних юридичних дій установник управління залишає виключно за собою.

Відповідно до п.14.1. договору на підставі ст.213 Цивільного кодексу України, сторони вважають за необхідне витлумачити один для одного, а так само й для всіх зацікавлених підприємств, організацій, установ, органів державної влади та місцевого самоврядування свої відносини за даним договором таким чином: правовідносини сторін за договором жодним чином не можуть бути витлумачені як правовідносини із передачі управителю/виникнення у управителя довірчої власності на обєкт; до правовідносин сторін за договором не застосовуються положення нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері передачі/виникнення довірчої власності на обєкт; правовідносини сторін за договором не є правовідносинами із постачання/продажу (реалізації) товару, відповідно до пп. 14.1.191, 14.1.202 ст. 14, п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України.

Між ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю „Нова-Хвиля, в особі директора ОСОБА_8 (орендодавець) та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю „Шевченківський девелопмент, в особі директора ОСОБА_9 (орендар) було укладено договір оренди від 31.12.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за №1888, за умовами якого орендодавець передав орендарю в тимчасове платне користування на умовах оренди нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, проспек Гагаріна, 12-а. Право управління майном на нежилу будівлю бізнес-центру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10 31.12.14 р., номер запису про інше речове право 8325920, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за №31973546.

У відповідності до п.п.1.4., 2.1., 2.2., 3.1., 4.2.5. договору оренди протягом строку дії договору орендар має право передати обєкт оренди повністю або частково в суборенду третім особам без отримання попередньої письмової згоди орендодавця. Обєкт оренди передається в оренду строком на 10 років. Сторони погодили, що відповідно до положень ч.1 ст.777 ЦК України орендар, у випадку належного виконання своїх обовязків за договором, після спливу строку договору буде мати переважне право перед іншими особами на укладення договору на новий строк. У випадку, якщо орендар буде мати намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору на новий строк, він зобовязаний письмово про це повідомити. Право користування обєктом оренди виникає у орендаря (обєкт оренди вважається переданим орендарю) з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі обєкту оренди. В акті прийому-передачі обєкту оренди фіксується технічний стан обєкту оренди, а також інші необхідні характеристики. Орендодавець зобовязується передати орендарю обєкт оренди протягом 10 календарних днів з дати підписання цього договору. У разі припинення договору (у тому числі при його достроковому розірванні), окрім випадку, передбаченому п.8.2.1. договору, в 15-денний термін повернути орендодавцю за актом повернення обєкт з усіма зробленими в ньому поліпшеннями, невіддільними без заподіяння йому шкоди (тобто такими діяннями, які в розумінні цивільного законодавства мають статус складової частини речі обєкту оренди). При цьому, вартість поліпшень, виконаних орендарем і невіддільних від обєкта оренди без заподіяння шкоди, підлягає відшкодуванню орендодавцем орендарю в повному обсязі. Поліпшення, виконанні з метою обслуговування обєкта оренди і за своєю суттю є віддільними від обєкта без заподіяння йому шкоди (тобто поліпшеннями, які в розумінні цивільного законодавства мають приналежності до головної речі - обєкту оренди), підлягають передачі орендарю. За згодою сторін, приналежність може не відділятися від обєкта оренди, але при цьому, вартість подібних поліпшень підлягає відшкодуванню орендарю в повному обсязі. Вартість вироблених орендарем поліпшень визначається за згодою сторін та/або на підставі висновків відповідної експертизи, яка замовляється і оплачується орендарем. Вартість вироблених орендарем поліпшень підлягає відшкодуванню орендодавцем протягом 20 календарних днів з дати виставлення орендарем відповідного рахунку на підставі угоди сторін та/або висновків незалежної експертизи, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендаря, зазначений у договорі.

У п.п. 5.1., 5.2. договору оренди визначено, що орендар протягом терміну дії цього договору щомісячно сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 115 000 грн., в тому числі ПДВ. Сторони погодили наступний порядок оплати орендної плати: оплата проводиться в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним на підставі виставленого рахунку (рахунків).

Згідно з п. 10.6., ч.1 п.10.7, п.10.8., ч.1 п.10.12. договору оренди перехід права власності на обєкт оренди до третіх осіб (нового власника/власників) не є підставою для розірвання цього договору або зміни його умов і він зберігає свою дію для нового власника. Новий власник обєкту оренди, як особа до якого в повному обсязі перейшли права та обовязки орендодавця повинен у відносинах з орендарем керуватися умовами цього договору та не має відступати від них. Сторони погодили, що у разі розірвання з будь-яких підстав договору управління нерухомим майном, на підставі якого діє орендодавець, даний договір оренди не вважається розірваним та продовжує свою дію у відношенні до установника управління та орендаря, а орендар у свою чергу несе перед установником управління обовязок зі сплати орендної плати та інших платежів за даним договором та інші обовязки, передбачені даним договором. Сторони погодили, що відповідно до положень ч.2 ст.777 ЦК України у разі, якщо протягом строку дії даного договору орендодавець або установник управління приймають рішення про відчуження (продажу) обєкту оренди, орендар буде мати переважне право на придбання обєкту оренди за ціною не більше, ніж буде запропоновано потенційним покупцям... У випадку порушення орендодавцем зазначеної послідовності дій, орендар має право звернутися до суду з позовом про переведення на себе прав та обовязків за укладеною орендарем угодою та стягнути з орендодавця всі збитки та витрати, повязані з цим. Відповідно до ст.794 ЦК України право користування обєктом, яке виникає на підставі даного договору оренди, підлягає державній реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На виконання договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 року та договору оренди від 31.12.2014 року сторонами даних договорів був складений трьохсторонній акт прийому-передачі обєкта оренди від 12.01.2015 року.

27.05.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 105 „Про початок процедури ліквідації АТ „Імексбанк та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, відповідно до якого Фондом було вирішено розпочати процедуру ліквідації з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання.

ОСОБА_2 України вважає, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 року і договір оренди від 31.12.2014 року укладені з порушенням вимог чинного законодавства України, що і стало підставою для звернення до господарського суду з вимогами про визнання недійсними вказаних договорів.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для визнання договору управління майном від 31.12.2014 року у даному випадку немає, а договір оренди нерухомо майна від 31.12.2014 року не відповідає вимогам чинного законодавства, проте не погоджується з висновком місцевого господарського суду про застосування позовної давності, виходячи з наступного.

Частини 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Згідно з ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За приписами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Як розяснено в п. 2.5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Розглядаючи заявлену позивачем позовну вимогу стосовно визнання недійсним договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 1887, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1029 Цивільного кодексу України, в редакції чинній на дату укладання договору управління майном від 31.12.2014 року, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

За приписами ч. 1 ст. 1030 Цивільного кодексу України предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права та інше майно. Не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом (ч. 2 ст. 1030 Цивільного кодексу України). Майно, передане в управління, має бути відокремлене від іншого майна установника управління та від майна управителя ч. З ст. 1030 Цивільного кодексу України).

Зазначеними нормами передбачено можливість виникнення на підставі зазначеного договору двох видів прав управителя на отримане в управління майно: права управителя на чуже майно (власником майна, що перебуває в управлінні, залишається установник); або права довірчої власності (право власності на довірене майно переходить від установника до управителя).

Предмет договору управління становить не лише майно, передане в управління, але й вчинення управителем від свого імені будь-яких припустимих юридичних та фактичних дій, необхідних для управління майном в інтересах установника або визначеної ним третьої особи, з урахуванням обмежень, визначених договором і законом.

Установником управління, як правило, є власник майна, що передається в управління. Ним також можуть бути і фізичні, і юридичні особи (але, на відміну від вигодонабувача, вони повинні володіти необхідним обсягом діє- та правоздатності). В окремих випадках, прямо передбачених законом (зокрема положеннями ч. 2-5 ст. 1032 Цивільного кодексу України), установником управління можуть виступати і особи, які не є власниками (наприклад, орган опіки та піклування) це відбувається за обставин, коли необхідність управління майном очевидна, а воля власника з незалежних від нього причин паралізована чи взагалі відсутня (у теоретичній літературі таке управління називають законним).

А от щодо особи управителя цивільне законодавство містить деякі обмеження: відповідно до ст. 1033 Цивільного кодексу України ним може бути винятково суб'єкт підприємницької діяльності, оскільки лише він зможе використати майно у господарському обороті, щоб примножити його вартість (а це свідчить про комерційний характер договору управління, принаймні, у переважній більшості випадків).

Слід звернути увагу, що передача майна управителю за договором управління не тягне за собою переходу права власності на нього до управителя він одержує лише право здійснювати окремі (визначені установником управління у рамках закону) повноваження власника щодо управління майном. До того ж, хоч управитель і діє від свого імені, але винятково в інтересах установника (вигодонабувача).

Відповідно до ч. 2 ст. 1029 Цивільного кодексу України договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Право довірчої власності є особливим видом права власності згідно з ч. 2 ст. 316 Цивільного кодексу України. А правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. ст. 316 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 5 ст. 1033 Цивільного кодексу України чинне законодавство України визначає обовязковим та необхідним вирішення у договорі управління питання передачі управителю права довірчої власності на обєкт Так, «управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління».

У даному випадку за договором управління майном, управителю не передається право довірчої власності на обєкт, що зокрема підтверджується наступними положеннями даного договору:

- п. 1.5. - вигодонабувачем (особою, яка набуває вигоду від управління обєктом, наданим в управління) за цим договором є установник управління;

- п. 1.6. - управитель, здійснюючи будь-які юридичні та фактичні дії, у звязку з управлінням обєктом, зобовязаний заздалегідь повідомити осіб, з якими він вступає у відносини та/або здійснює ці дії, про те, що він є управителем, а не власником обєкта;

- п. 5.4. - укладення цього договору відносно обєкту не припиняє права власності установника управління. Установник управління вправі реалізовувати свої повноваження, щодо розпорядження обєктом у повному обсязі;

- п. 5.5. з підписанням даного договору, установник управління повідомляє управителя про те, що він не дає своєї згоди на відчуження обєкту (його частини), переданого в управління, укладання щодо нього договорів застави (іпотек). Вчинення даних юридичних дій установник управління залишає виключно за собою;

Таким чином, управитель за укладеним договором управління не набуває права довірчої власності на обєкт та не набуває права розпорядження обєктом, а укладений ОСОБА_6 акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «НОВА-ХВИЛЯ» договір управління майном, не є договором довірчого управління.

Слід зазначити також, що за договором управління управитель не використовує обєкт управління у власній господарській діяльності з отриманням вигоди від управління для себе, управитель діє в інтересах власника обєкта, який й отримує вигоду від управління.

Тобто, управління майном є специфічною послугою, що полягає у комплексі дій, які здійснює управитель в інтересах вигодонабувача та (або) установника. Повноваження управителя мають зобовязальну природу: виникають з договору управління майном, мають оплатний характер, їх дія обмежена волею установника управління та законом, вони мають бути реалізовані не у власних інтересах, а в інтересах установника управління чи вигодонабувача. Отже, укладаючи договір, власник не передає свої повноваження управителеві, а покладає на останнього обовязок зі здійснення управління майном, для ефективного виконання якого управитель наділений відповідними повноваженнями.

Статтею 1039 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є предметом договору застави, може бути передане в управління. Установник управління зобов'язаний попередити управителя про те, що майно, яке передається в управління, є предметом договору застави. Якщо установник управління не попередив управителя і сам управитель не знав і не міг знати про те, що майно, яке передане в управління, є предметом договору застави, управитель має право вимагати розірвання договору та виплати належної йому за договором плати відповідно до строку управління цим майном.

Отже, на відміну від права власності як цивільного права власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном (ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України), що здійснюється власником в межах закону на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб, право довірчої власності (частина 2 статті 316 ЦК України) може обмежуватись (ч. 2 ст. 1029 Цивільного кодексу України) в силу закону або відповідно до умов договору управління майном.

Відтак, право довірчої власності залежить від волі іншої особи - законодавця, вираженої за змістом відповідного закону, або установника управління, встановленої в договорі управління майном, укладеного з управителем, правомочності якого щодо переданого йому в управління майна власника обмежуються умовами договору управління майном (ч. 5 ст. 1033, ч. 1 ст. 1037 Цивільного кодексу України) та не можуть перевищувати обсяг прав та обов'язків установника управління щодо володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 1043 Цивільного кодексу України управитель, який не виявив при управлінні майном належної турботливості про інтереси установника управління або вигодонабувача, зобов'язаний відшкодувати установникові управління завдані збитки, а вигодонабувачеві- упущену вигоду. Управитель відповідає за завдані збитки, якщо не доведе, що вони виникли внаслідок непереборної сили, винних дій установника управління або вигодонабувача

Тобто, законодавець презюмує виконання управителем своїх зобов'язань перед установником управління за умов належної турботливості про інтереси установника управління, як власника майна, переданого в управління, оскільки інакше має наслідком настання в управителя обов'язку щодо відшкодування установникові управління завданих збитків.

У звязку з цим, при реалізації права довірчої власності на майно установника управління управитель зобов'язаний діяти добросовісно, розумно та в межах наданих йому законом та умовами договору управління повноважень, так як вчинення управителем правочинів щодо переданого йому в управління майна з перевищенням повноважень матиме наслідком недійсність такого правочину в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України як такого, що має недоліки щодо його суб'єктного складу (відсутність в управителя необхідного обсягу дієздатності для вчинення цивільно-правового договору щодо об'єкта управління в інтересах установника управління).

Законодавцем допускається передання власником-іпотекодавцем належного йому нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки, в управління третій особі на підставі договору управління майном в силу ч. 1 ст. 1039 Цивільного кодексу України з обов'язком щодо попередження управителя про правовий режим майна, що передається в управління, як такого, що є предметом обтяження (ч. 2 ст. 1039 Цивільного кодексу України). Отже, таке попередження має на меті інформувати управителя про існуюче обмеження у володінні та користуванні майном, що предметом договору управління.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №916/40/18.

З матеріалів справи вбачається, що у п. 5.2 договору управління від 31.12.2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, вказано, що на день підписання договору, обєкт, який є предметом цього договору перебуває під обмеженням іпотекою та забороною відчуження у ОСОБА_2 Банку України.

Тобто управитель за договором ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля» знало про існування обтяжень, визначених іпотечним договором від 02.06.2009 року, що узгоджується з вимогами ст. 1039 Цивільного кодексу України.

За своєю правовою природою договір управління майном не відноситься до правочинів, передбачених абз.4 ч.3 ст. 9 Законом України „Про іпотеку. При цьому вимогами чинного законодавства не встановлено імперативної норми про те, що для укладення договору управління Іпотекодавець мав отримувати відповідну згоду у ОСОБА_2 Банку України як Іпотекодержателя.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 року.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 Банку України і ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» щодо необхідності отримання згоди у ОСОБА_2 Банку України для укладання договору управління нерухомим майном не приймаються до уваги, оскільки вищенаведеними положеннями законодавства і висновками суду апеляційної інстанції підтверджено відсутність у законодавстві відповідної вимоги. Також прямого обовязку щодо отримання такої згоди не встановлено й іпотечним договором, на який посилаються скаржники.

Розглядаючи заявлену позивачем позовну вимогу стосовно визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 1888, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, у відповідності до абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Частиною 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Законодавчо встановлені обмеження (ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку") щодо розпорядження іпотекодавцем належним йому нерухомим майном на власний розсуд у разі обтяження такого майна іпотекою із встановленням вимоги щодо погодження з іпотекодержателем вчинення правочинів щодо іпотечного майна, зокрема, договору оренди, поширюються і на управителя таким майном, у разі його передання іпотекодавцем в управління третій особі за договором управління майном.

Статус спірного об'єкта нерухомості як майна, що перебуває в іпотеці ОСОБА_2 Банку України, зумовлював обов'язок управителя, враховувати при здійсненні управління нерухомим майном позивача приписи Закону України "Про іпотеку" як спеціального закону, що визначає порядок реалізації іпотекодавцем його правомочностей власника щодо іпотечного майна, так як при виконанні функцій з управління майном власника управитель не міг мати більший обсяг правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження майном, ніж його власник.

При вчиненні правочину щодо передання в користування нерухомого майна, обтяженого іпотекою ОСОБА_2 Банку України, управитель спірного майна не погодив укладення спірного договору оренди від 31.12.2014 року з іпотекодержателем, а, відтак, порушив приписи ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", що визначають обмеження щодо розпорядження іпотечним майном, зокрема, його передання в оренду виключно за згодою іпотекодержателя.

У даному випадку умови договору оренди від 31.12.2014 року за своєю суттю звужують права іпотекодержателя на іпотечне майно та сам правовий характер орендних взаємовідносин, які уявляють собою надання майна в безпосереднє користування орендарю для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, у звязку з чим є обґрунтованою позиція позивача щодо наявності його порушених прав спірним договором та незважаючи на те, що укладення такого договору провадила особа, управитель, наділена повноваженнями здійснювати управління таким майном.

З огляду на викладене та встановивши відсутність в матеріалах справи доказів надання ОСОБА_2 банком України згоди на укладення спірного договору оренди, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що договір оренди від 31.12.2014 року, укладений між відповідачами у справі, є нікчемним в силу прямої вказівки закону, а саме: в силу ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку".

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що наявні підстави, з якими Закон України „Про іпотеку повязує недійсність даного спірного договору, зокрема абз.4 ч.3 ст.9 Закону України „Про іпотеку чітко передбачає неможливість передачі обєкту іпотеки в оренду без згоди на це іпотекодержателя, оскільки взаємовідносини по оренді передбачають низку зобовязань сторін, які можуть в подальшому перешкоджати правоволодінню власником свого майна чи розпорядження ним, зокрема, такі умови мають місце і в оспорюваному договорі орендитакі як п.п. 2.2., 4.2.5., 10.6., 10.8 договору оренди від 31.12.2014 року.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, незважаючи на посилання відповідача на розірвання договору оренди, є підстави, з якими Закону України „Про іпотеку повязує недійсність даного спірного договору, а взаємовідносини по оренді передбачають низку зобовязань сторін, які можуть в подальшому перешкоджати правоволодінню власником свого майна чи розпорядження ним, зокрема такі умови мають місце і в оспорюваному договорі оренди, на зміст яких звертав увагу суду позивач, такі як п.п. 2.2., 4.2.5., 10.6., 10.8 договору оренди від 31.12.2014 року.

За таких обставин, договір оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року, а саме оренди нежилої 16-ти поверхової будівлі бізнес-центру, загальною площею 12426 кв.м., розташованої за адресою м. Одеса, проспект Гагаріна, 12-а є недійсним, а позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.

23.10.2018 року ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю „Шевченківський девелопмент звернулось до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності в порядку ст.267 Цивільного кодексу України, обґрунтовану тим, що із запровадженням ОСОБА_2 Банком України у відношенні до ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк особливого режиму контролю за діяльністю останнього, позивач міг знати про укладення спірних договорів про управління майном та оренди нерухомого майна.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до ст. 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

З огляду на обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року є підстави для розгляду заяви відповідача про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог в цій частині, в звязку з чим судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 України звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідною позовною заявою 23.01.2018 року.

За нормами ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Згідно з приписами ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Відповідно до п. 4.5. Положення про застосування ОСОБА_2 банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 17.08.2012 року № 346, в редакції, яка була чинна у серпні 2014 року, ОСОБА_2 банк має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку (у тому числі в частині усунення допущених банком порушень та/або дотримання встановлених обмежень у його діяльності) та призначити куратора банку (далі - особливий режим контролю).

Постановою Правління ОСОБА_2 Банку України від 19.08.2014 року № 505/БТ „Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк шляхом призначення куратора, постановою Правління ОСОБА_2 Банку України від 26.01.2015 року № 50 „Про внесення ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк до категорії неплатоспроможних запроваджено у відношенні до ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк заходів впливу.

Зі змісту постанови правління ОСОБА_2 Банку України від 19.08.2014 року №505/БТ вбачається, що за результатами безвиїзного банківського нагляду станом на 18.08.2014 року встановлено погіршення показників ліквідності та якості кредитного портфеля ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк, погіршення показників ліквідності АТ „Імексбанк, що становлять реальну загрозу невиконання ним своїх зобовязань перед вкладниками та іншими кредиторами, а також потребує посиленого контролю за діяльністю банку з метою уникнення можливості невиконання банком своїх зобовязань перед вкладниками та іншими кредиторами, у звязку з чим, ОСОБА_2 України з згідно п.4.4. глави 4 розділу І Положення № 346 встановив особливий режим контролю шляхом призначення куратора ОСОБА_2 Банку України за діяльністю ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк. Відповідно до цього, постановою №505/ОСОБА_2 банк України: призначив куратором ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк службовця ОСОБА_2 Банку України в Одеській області ОСОБА_13, а на період його тимчасової відсутності службовця ОСОБА_2 Банку України в Одеській області ОСОБА_14; надав кураторові ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк право керуватися у своїй діяльності повноваженнями, визначеними в п.4.9. глави 4 розділу І Положення № 346; заборонив ОСОБА_6 акціонерному товариству „Імексбанк використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобовязав Публічне акціонерне товариство „Імексбанк здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у ОСОБА_2 Банку України (крім операцій з розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ОСОБА_6 акціонерному товаристві „Розрахунковий центр), у звязку з чим, зобовязав перерахувати кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий у ОСОБА_2 Банку України.

Судова колегія не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що куратор мав бути обізнаним про укладення спірного договору оренди, виконуючи обовязки куратора ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк, контролюючи діяльність банку, проводячи аналіз його фінансової, статистичної звітності, прибутковості, стан активів і зобовязань банку, що відображалось, окрім бухгалтерського обліку ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк, ще й, в тому числі, у щомісячних звітах останнього до ОСОБА_2 Банку України, приймаючи участь в засіданнях кредитного комітету, комітету з питань управління активами та пасивами, мав знати про укладення договору оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 року, на підставі якого ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова Хвиля» було укладено договір оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року, було підписано одноособово головою правління ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексабанк» ОСОБА_7.

Учасниками справи не надавалось жодних доказів про те, що укладання спірних договір відбулось за результатами нарад банку або засідань комітету. Також немає доказів того, що у квартальних балансах, в статистичній звітності, фінансовій чи будь-якій іншій звітності ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» містилась інформація, відповідно до якої куратор ОСОБА_2 банку України міг би дізнатися про укладення спірних договорів, адже в балансі підприємств, а зокрема банківських установ, не передбачено відображення відомостей щодо оренди майна, яке перебуває у нього на балансі.

Відповідно до п. 5.2. договору оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року сторони погодили наступний порядок оплати орендної плати: оплата проводиться в безготівковому порядку на поточний рахунок Орендодавця не пізніше 25 (двадцять пятого) числа місяця, наступного за звітним на підставі виставленого рахунку (рахунків)».

Отже, відповідно до вищевказаного надходження коштів (орендну плату), яку Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» отримувало на свій рахунок, та яку, згідно з твердження суду першої інстанції, куратор міг відслідкувати аналізуючи баланс та звіти ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк», які подаються до ОСОБА_2 Банку України, міг виявити лише 25.02.2015 року, оскільки саме цей строк встановлений, як розрахунковий.

Більш того, фактично орендну плату за січень місяць 2015 року ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Шевченківський Девелопмент» перерахувало на рахунок ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» лише 03.03.2015 року, про що свідчить платіжне доручення від 03.03.2015 року № 155 на суму 74193 грн. 55 коп.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 Банком України не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом.

Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 Банку України про те, що ухвала Господарського суду Одеської області від 03.10.2018 року в частині поновлення строку для подання до суду клопотання в порядку ст.81 ГПК України прийнята з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Перелік ухвал, які можуть оскаржуватись окремо від рішення суду наведено у ч. 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, п. 9 ч. 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України визначено, що окремо від рішення може бути переглянуто ухвалу суду про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк.

Частиною 3 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

У даному випадку позивач не погоджується з ухвалою саме про поновлення пропущеного процесуального строку на подання клопотання, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Одеської області від 12.09.2018 року у справі №916/145/18 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

03.10.2018 року ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у судовому засіданні та витребування доказів, в якому останнє просило суд, зокрема, витребувати від позивача у справі - ОСОБА_2 банку України документи (докази), що підтверджують запровадження особливого режиму контролю за діяльністю ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» шляхом призначення куратора - службовця ОСОБА_2 банку України, із зазначенням строків роботи такого куратора; витребувати від ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» документи (докази), що підтверджують понесення останнім витрат на нотаріальне посвідчення договору управління, укладеного 31.12.2014 року між ОСОБА_6 акціонерним товариством «Імексбанк» та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля», посвідченого приватним нотаріусом Одеського(міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №1887).

У судовому засіданні 03.10.2018 року у суді першої інстанції, яке проводилось у режимі відеоконференції, представник ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» обґрунтовує необхідність відкладення розгляду справи та витребування від позивача у справі - ОСОБА_2 банку України документів (доказів), що підтверджують запровадження особливого режиму контролю за діяльністю ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» шляхом призначення куратора - службовця ОСОБА_2 банку України, із зазначенням строків роботи такого куратора, враховуючи те, що відповідачу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» стало відомо із інформації (прес-релізі), розміщеної на офіційному з мережі інтернет, сайту ОСОБА_2 банку України про те, що у серпні 2014 року у звязку із появою ознак погіршення стану ліквідності ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк», надходженням скарг клієнтів банку на несвоєчасне виконання ним своїх зобовязань в ОСОБА_6 акціонерному товаристві «Імексбанк» було запроваджено особливий режим контролю за діяльністю цього банку шляхом призначення куратора - службовця ОСОБА_2 банку України. Куратор ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» від ОСОБА_2 банку України відповідно до Положення про застосування ОСОБА_2 банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства зобовязаний був здійснювати посилений контроль за діяльністю банку, перебуваючи безпосередньо в банку та/або шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації щодо діяльності банку.

Заявник ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» вказує про незаявлене клопотання згідно статті 81 ГПК України в строки визначені даною нормою з підстав обізнаності щодо передуванню тимчасової адміністрації введенню НБУ куратора та відсутністю у відкритих джерелах інформації таких відомостей, про що свідчить наданий до клопотання скріншот із сайту bank.gov.ua, що підтверджено протоколом судового засідання (т.2, а.с. 227-229).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.10.2018 року у справі №916/145/18 поновлено ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» строк для подання до суду клопотання в порядку ст.81 ГПК України; задоволено клопотання ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» від 03.10.2018 року про витребування доказів, подане в порядку ст.81 ГПК України; зобовязано ОСОБА_2 банк України надати Господарському суду Одеської області документи, що підтверджують запровадження особливого режиму контролю за діяльністю ОСОБА_6 акціонерного товариства «Імексбанк» шляхом призначення куратора службовця ОСОБА_2 Банку України, із зазначенням строків роботи такого куратора; зобовязано Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» надати Господарському суду Одеської області документи, що підтверджують понесення АТ «Імексбанк» витрат на нотаріальне посвідчення договору управління від 31.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №1887.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому, суд вирішує питання про обґрунтованість причин для поновлення відповідного строку, керуючись власним розсудом.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 23.10.2018 року саме ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Нова-Хвиля» надало до суду клопотання про залучення доказів, в якому просило суд залучити до матеріалів справи письмовий доказ ксерокопію постанови Правління ОСОБА_2 Банку України від 19.08.2014 року № 505/БТ „Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ОСОБА_6 акціонерного товариства „Імексбанк шляхом призначення куратора. У клопотанні зазначено, що ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Шевченківський девелопмент» було знайдено в архіві документацію та листування за 2014 рік, зокрема і вказану копію постанови Правління ОСОБА_2 Банку України від 19.08.2014 року № 505/БТ.

Судова колегія зазначає, що в даному випадку суд першої інстанції не знав і не міг знати 03.10.2018 року про те, що ксерокопія постанови Правління ОСОБА_2 Банку України від 19.08.2014 року № 505/БТ наявна у відповідача-2 або відповідача-3, а у загальному доступі в мережі Інтернет повний текст такої постанови дійсно відсутній, тому немає підстав для визнання такої ухвали прийнятої з порушенням норм процесуального права.

Також судовою колегією не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 Банку України про те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства відмовив у винесенні окремої ухвали, оскільки суд першої інстанції мав право, а не обовязок щодо постановлення окремої ухвали. Крім того, позивач не позбавлений самостійно звернутись до правоохоронних органів, якщо вважає, що в даному випадку мало місце розголошення банківської таємниці.

Судовою колегією розглянуті і відхилені доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" про відсутність у позивача порушеного права, оскільки ОСОБА_2 України є Іпотекодержателем обєкту нерухомості і його права порушено укладанням спірних договорів, про що свідчить неможливість ОСОБА_2 банку України у зв'язку з укладанням даного договору оренди звернути стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення якими, зокрема, є неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Оскільки при винесенні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, останнє підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, а саме: про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1888, із залишенням без змін рішення в іншій частині, апеляційні скарги ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" та ОСОБА_2 Банку України на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі №916/145/18 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" на Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі №916/145/18 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк" та ОСОБА_2 Банку України на рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі №916/145/18 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі №916/145/18 скасувати частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 Банку України до ОСОБА_6 акціонерного товариства "Імексбанк", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Нова-Хвиля", ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" про визнання недійсним договору управління нерухомим майном, визнання недійсним договору оренди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 31.12.2014 року, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1888.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 26.10.2018 року у справі №916/145/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Повний текст постанови складено та підписано 06.03.2019 року.

Головуючий суддя ОСОБА_15
Судді ОСОБА_16
ОСОБА_17