ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2019 р. м. Київ Справа № 911/2643/18

Суддя: Грабець С.Ю.

Секретар судового засідання: Абрамова В.Д.

Суд, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області

про стягнення витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, в сумі 1 356 620,08 грн.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 (ордер, серії ЧН №059961, від 30.01.2019 року);

відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №02-16/2651 від 21.12.2018 року),

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2018 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі позивач) до управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (далі відповідач) про стягнення витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, в сумі 1 356 620,08 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на неналежне виконання відповідачем свого зобовязання з відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Ухвалою суду від 29.11.2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 26 грудня 2018 року.

18 грудня 2018 року на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання відзиву №234/02-32 від 12.12.2018 року.

Крім цього, 26 грудня 2018 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву №02-32/240 від 21.12.2018 року та клопотання про долучення до матеріалів справи документів, яке підлягало задоволенню судом.

22 грудня 2018 року через канцелярію суду представник позивача подав відповідь на відзив №14-10/287 від 22.12.2018 року.

26 грудня 2018 року в засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача у засіданні просила суд не розглядати клопотання про продовження строку на подання відзиву.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.12.2018 року строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 30 січня 2019 року.

02 січня 2019 року на адресу Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив №02-32/243 від 28.12.2018 року.

30 січня 2019 року представник позивача у засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Ухвалою суду від 30.01.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 27 лютого 2019 року.

27 лютого 2019 року в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовільнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

до Господарського суду Київської області звернулось публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі позивач) із позовом до управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (далі відповідач) про стягнення боргу в сумі 1 356 620,08 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач послався на те, що на нього, як на оператора телекомунікаційних послуг, покладено обовязок надавати телекомунікаційні послуги споживачам, з урахуванням пільг, встановлених законодавством України, а саме: Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; Законом України "Про жертви нацистських переслідувань"; Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист"; Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України "Про охорону дитинства".

Так, позивачем за період з 01.01.2016 року до 31.12.2017 року були надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах (далі послуги) категоріям споживачів, передбачених вищезазначеними законодавчими актами.

У зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язку по складанню актів за формою "3-пільга", вищевказані акти за період січень 2016 року - липень 2016 року були складені позивачем та передані нарочно відповідачу, проте відповідач відмовився від підписання вищевказаних актів, у звязку з чим позивачем були складені та підписані акти від 05.02.2016 року, 05.03.2016 року, 05.04.2016 року, 04.05.2016 року, 06.06.2016 року, 04.07.2016 року.

Крім цього, акти за формою "3-пільга" за період із серпня 2016 року до грудня 2017 року були складені позивачем та направлені відповідачу листами, а саме: №07 від 04.08.2016 року; №82і250/58-424 від 12.09.2016 року, №82і250/58-524 від 12.10.2016 року, №82і250/58-607 від 18.11.2016 року, №82і250/58-645 від 07.12.2016 року, №82і250/58-52 від 05.01.2017 року, №82і250/58-102 від 14.02.2017 року, №82і250/58-234 від 09.03.2017 року, №82і250/58-312 від 07.04.2017 року, №82і250/58-382 від 11.05.2017 року, №82і250/58-484 від 08.06.2017 року, №82і250/58-568 від 11.08.2017 року, №82і250/58-615 від 08.09.2017 року, №82і250/58-704 від 10.10.2017 року, №82і250/58-770 від 09.11.2017 року, №82і250/58-831 від 06.12.2017 року, №82і250/58-56 від 10.01.2018 року.

16 серпня 2016 року, 26 серпня 2016 року, 09 березня 2017 року, 25 жовтня 2017 року відповідач направив на адресу позивача відповіді на вищевказані листи №07-12/1575, №07-12/1647, №07-12/579, №07-12/2499, у яких повідомив про те, що Законом України "Про Державний бюджет на 2016 рік" та Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік" видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг на оплату з послуг звязку передбачені не були, у звязку з чим, борг відповідача перед позивачем відсутній.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 1 356 620,08 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судом встановлено, що позивач, як оператор телекомунікаційних послуг, зобовязаний надавати такі послуги на пільгових умовах окремим категоріям споживачів, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Закону України "Про охорону дитинства".

Відповідно до п. 1.8 Статуту публічного акціонерного товариства "Укртелеком", товариство має цивільні права та обовязки, здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України, цього статуту та внутрішніх актів товариства.

Згідно з п. 1.7 Положення про Київську міську філію публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі Положення), у своїй діяльності філія керується законодавством України, статутом товариства, цим положенням, іншими внутрішніми актами товариства, рішеннями прийнятими загальними зборами акціонерів товариства та іншими органами товариства.

Відповідно до п.п. 3.2.1 п. 3.2 Положення, предметом діяльності філії, зокрема, є надання телекомунікаційних послуг, в тому числі послуг фіксованого телефонного зв'язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі, послуг рухомого (мобільного) зв'язку, послуг цифрового телебачення, інших послуг мультисервісних мереж та інших телекомунікаційних додаткових (супутніх) послуг.

Телекомунікаційна послуга (послуга) - продукт діяльності оператора та/або провайдера телекомунікацій, спрямований на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій (п. 54 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про телекомунікації").

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №295 (далі Правила №295), установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Так, нормами вищевказаних актів законодавства закріплюються державні гарантії для окремих категорій громадян, які мають пільги щодо сплати вартості наданих послуг.

Позивачем надано послуги окремим категоріям споживачів за період з 01.01.2016 року до 31.12.2017 року на загальну суму 1 356 620,08 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах (за період з 01.01.2016 до 31.12.2017), станом на 27 листопада 2018 року, та актами звірки розрахунків за послуги звязку пільговим категоріям населення між сторонами, станом на 01 лютого 2016 року, 01 березня 2016 року, 01 квітня 2016 року, 01 травня 2016 року, 01 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 01 серпня 2016 року, 01 вересня 2016 року, 01 жовтня 2016 року, 01 листопада 2016 року, 01 грудня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 лютого 2017 року, 01 березня 2017 року, 01 квітня 2017 року, 01 травня 2017 року, 01 червня 2017 року, 01 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 01 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 01 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, копії яких долучені до матеріалів справи.

Відповідач витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, не відшкодував.

26 грудня 2018 року через канцелярію Господарського суду Київської області представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому вважала вимоги позивача безпідставними, оскільки кошти на оплату послуг, наданих позивачем, Законами України Про Державний бюджет на 2016 рік та Про Державний бюджет на 2017 рік передбачені не були.

Доводи представника відповідача спростовуються, у звязку з наступним.

Згідно зі ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з пп. "б" п. 4 ст. 89 Бюджетного кодексу України, до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, державні програми соціального захисту.

Частиною 1 ст. 102 Бюджетного кодексу України встановлено, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, що діяли в період спірних правовідносин (далі Порядок), цей порядок визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; виплати громадянам частини невикористаної субсидії для відшкодування витрат на оплату природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг з електропостачання для індивідуального опалення; допомоги сімям з дітьми, малозабезпеченим сімям, особам з інвалідністю з дитинства, дітям з інвалідністю, тимчасової державної допомоги дітям, допомоги по догляду за особами з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в тому числі на догляд (крім державної соціальної допомоги на догляд особам, зазначеним у пунктах 1-3 частини першої статті 7 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, та поштові витрати за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно з п. 3 Порядку, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, обєднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Відповідно до ч. 1 п. 8 Порядку, отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків.

Згідно з ч. 2 п. 8 Порядку, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у пятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, у тому числі на оплату пільг з послуг зв'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов'язком позивача.

Надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян, за рахунок державних коштів. Разом з цим, правовідносини сторін регулюються не лише нормами Бюджетного кодексу України, який визначає безпосередньо процедуру сплати грошових коштів, але також регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та відповідними законами України, які визначають правові підстави для позивача надавати послуги на пільгових умовах певним категоріям осіб.

Оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок, то відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені позивачем витрати.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.10.2018 року в справі №911/2865/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином

Господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язку по складанню актів за формою "3-пільга", вищевказані акти за період січень 2016 року - липень 2016 року були складені позивачем та передані нарочно відповідачу, проте відповідач відмовився від підписання вищевказаних актів, у звязку з чим позивачем були складені та підписані акти від 05.02.2016 року, 05.03.2016 року, 05.04.2016 року, 04.05.2016 року, 06.06.2016 року, 04.07.2016 року.

Крім цього, акти за формою "3-пільга" за період із серпня 2016 року до грудня 2017 року були складені позивачем та направлені відповідачу листами, а саме: №07 від 04.08.2016 року; №82і250/58-424 від 12.09.2016 року, №82і250/58-524 від 12.10.2016 року, №82і250/58-607 від 18.11.2016 року, №82і250/58-645 від 07.12.2016 року, №82і250/58-52 від 05.01.2017 року, №82і250/58-102 від 14.02.2017 року, №82і250/58-234 від 09.03.2017 року, №82і250/58-312 від 07.04.2017 року, №82і250/58-382 від 11.05.2017 року, №82і250/58-484 від 08.06.2017 року, №82і250/58-568 від 11.08.2017 року, №82і250/58-615 від 08.09.2017 року, №82і250/58-704 від 10.10.2017 року, №82і250/58-770 від 09.11.2017 року, №82і250/58-831 від 06.12.2017 року, №82і250/58-56 від 10.01.2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Кечко проти України", Європейський суд з прав людини зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 цього рішення закріплено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Те, що відсутність бюджетних коштів не може виправдати бездіяльність підтверджується також рішеннями Європейського суду з прав людини в справах "Бакалов проти України" та "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України".

Відповідач документів, що підтверджували б відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з 01.01.2016 року до 31.12.2017 року, суду не надав, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1 356 620,08 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, п. 54 ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", пп. "б" п. 4 ст. 89, ч. 1 ст. 102 Бюджетного кодексу України, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. ч. 1, 7 ст. 193, ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 11, ст. 509, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 612, ст. 617 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14 - 15, ч. 2 ст. 18, ст. 19, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ст. 86, ч. 1 ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 222, ст. 223, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ч. 4 ст. 236, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити повністю позов публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області про стягнення витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, в сумі 1 356 620,08 грн.

Стягнути з управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (07100, Київська область, місто Славутич, Центральна площа, будинок 7, ідентифікаційний код 22208706) на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 18, ідентифікаційний код 21560766) в особі Київської міської філії публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01033, місто Київ, Голосіївський район, вул. Антоновича, буд. 40, ідентифікаційний код 01189910) 1 356 620,08 грн. (один мільйон триста пятдесят шість тисяч шістсот двадцять грн. 08 коп.) заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах; 20 349,30 грн. (двадцять тисяч триста сорок дев'ять грн. 30 коп.) витрат на сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 04.03.2019 року.

Суддя С. Грабець