ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2019 року м.Дніпро Справа № 908/1090/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Антоніка С.Г.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

за участю представників сторін:

від прокуратури Дніпропетровської обл.- ОСОБА_1-прокурор, довіреність № 05/2-1833вих18 від 30.10.2018 р.,;

від відповідача: ОСОБА_2-адвокат, ордер ЗП №007425 від 11.01.2019 р.,;

представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2018р. у справі №908/1090/18, (суддя Носівець В.В., повний текст якого складено 12.11.2018р.)

за позовом: заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства аграрної політики та продовольства України, м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017", Запорізька область, м. Мелітополь

про: визнання відсутнім права власності, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Заступник прокурора Запорізької області звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання відсутнім у ТОВ ЛВЗ-2017 права власності на нерухоме майно, витребування з чужого незаконного володіння у ТОВ ЛВЗ-2017 нерухомого майна та визнання за державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно .

Позовні вимоги обґрунтовані набранням з 06.09.2017р. законної сили рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запоріжської області від 13.07.2016р. у справі № 320/4812/15, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, який укладено 08.09.2014р. між Державою України в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_3, яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в подальшому на підставі цього договору купівлі-продажу за актом приймання передачі від 12.01.2018р. № 4 було передано ТОВ «ЛВЗ-2017».

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.11.2018р. (суддя Носівець В.В.) позов з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог задоволено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що матеріалами справи підтверджено незаконне володіння ТОВ "ЛВЗ-2017"індивідуально визначеним об'єктом нерухомості, а відтак права держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України підлягають відновленню.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2018р у справі № 908/1090/18 та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги :

- За твердженням апелянта, прокурором не було обґрунтовано, а судом не підтверджено наявність права звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до положень ГПК України Міністерство аграрної політики та продовольства України є позивачем та саме воно особисто повинно було висловити своє відношення до позову та позовних вимог. Але за весь час розгляду справи по суті, місцевий господарський суд так і не дізнався позицію Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо його відношення до позову та позовних вимог.

- Крім того вказує, що судом помилково визначено, що ОСОБА_3 передаючи майно діяв неправомірно, а тому апелянт є недобросовісним набувачем, такі висновки зроблені не на основі доказів, а на основі припущень.

- Суд дав невірну оцінку факту, що спірне майно було придбане на підставі аукціону і саме його проведення було підставою укладення договору купівлі-продажу від 08.09.2014 року, про що було зазначено і в самому договорі. Суд у своєму рішенні не довів, яким чином оспорюється або не визнається іншою особою право власності Позивача, а також втрату останнім документа, який засвідчує його право власності, що унеможливлює застосування положень ст. 387, 388 ЦК України для суду.

- Із тексту рішення незрозуміло саме на підставі яких норм матеріального права судом задоволена вимога про визнання відсутнім права власності у Апелянта на нерухоме майно.

- Сам факт того що, ОСОБА_3 є учасником цивільної справи № 320/4812/15 і відповідно до ст. 421 ЦПК України йому повинно бути направлені судові рішення не доказують факту отримання ОСОБА_3 постанови ВСУ 06.09.2017 року, з дня набрання законної сили якої він мав повернути державі в особі Позивача набуте за договором від 08.09.2014р. нерухоме майно.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що звернення прокуратури області до суду з вимогою про зобов'язання відповідача повернути майна є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання незаконного вибуття із власності держави спірного майна. Також зазначає, що продаж спірного майна здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі 320/4812/15-ц, якою договір купівлі-продажу визнано недійсним, як такий, що суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі №908/1090/18 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" та призначено апеляційну скаргу до розгляду у судовому засіданні (головуючий суддя Дармін М.О., судді Іванов О.Г., Антонік С.Г.).

14.01.2019 за клопотанням відповідача та у звязку з неявкою учасників справи ухвалою суду розгляд апеляційної скарги було відкладено на 04.02.2019 на 12:30.

В судовому засіданні 04.02.2019 було оголошено перерву до 13.02.2019 на 12:50.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.02.2019 залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство", розгляд апеляційної скарги було відкладено на 18.02.2019 на 15:30.

Головою ліквідаційної комісії Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" електроною поштою 15.02.2019 було направлено на адресу суду апеляційної інстанції клопотання про забезпечення проведення судового засідання 18.02.2019 у режимі відеоконференції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.02.2019 у клопотанні третьої особи відмовлено у звязку з його поданням з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 197 ГПК України.

04.02.2019р. від ТОВ «ЛВЗ-2017», а 18.02.2019 від голови ліквідаційної комісії Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" надійшли відповідні клопотання про зупинення розгляду даної справи до розгляду в касаційному порядку Верховним Судом справи №320/4812/15-ц.

В обґрунтування клопотання учасники справи посилаються на те, що Верховним Судом 20.09.2018р. відкрито провадження № 61-4092ск 18 (справа № 320/4812/15-ц/17) за касаційною скаргою Міжнаціональної універсальної товарно-сировинної біржі «Епсілон» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2017р. у справі за позовом прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_4, третя особа: державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотань з огляду на наступне:

Підстави для обовязкового зупинення провадження у справі наведені в ст. 227 ГПК України. Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Наявні в матеріалах справи докази є достатніми для встановлення і оцінки обставин, які є предметом розгляду справи №908/1090/18, а отже суд не може посилатись на обєктивну неможливість розгляду справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що ухвалою Верховного Суду у справі №320/4812/15-ц відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 та постанови апеляційного суду Запорізької області від 26.06.2018 з підстав необґрунтованості.

В судовому засіданні 18.02.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи, а також обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції:

08.09.2014р. між Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», яке володіє закріпленим за ним на праві господарського відання зазначеним нижче нерухомим державним майном (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) на підставі протоколу № 2 проведення відкритих публічних торгів (аукціону), затвердженого Міжнаціональною універсальною товарно-сировинною біржею «ЕПСІЛОН» 26.08.2014, 08.09.2014 укладено договір купівлі-продажу частини комплексу (надалі договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого у власність покупця передається 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Воровського, 1 (п. 1 договору купівлі-продажу). Договір нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за номером 2817.

Відповідно до пункту 2 договору купівлі продажу частина комплексу, що є предметом цього договору, складається з: будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу б, ґанка до Б-3, рампи до Б-3, ґанку до Б-3, ґанку до Б-3, рампи до Б-3, ґанка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, прибудови К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ґанка до Р-1, огорожі № 1, воріт, загальною площею 4253,2 кв. м., основною площею 3767,3 кв.м. (т.1 а.с. 47-50)

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, обєкт нерухомого майна 9/10 частки по вул. Воровського, 1 в м. Мелітополі зареєстрований 15.01.2018 за ТОВ «ЛВЗ-2017» на підставі акта прийому-передачі нерухомого майна, виданого 12.01.2018; договору купівлі-продажу частини комплексу, серія і номер 2817, виданого 08.09.2014 (т.1 а.с. 23-25).

Станом на час розгляду справи за ТОВ «ЛВЗ-2017» зареєстровано лише нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв. м., Запорізька область, місто Мелітополь, вул. Монастирська (до перейменування Воровського), 1. Факт перебування у володінні цього майна останнім не заперечується.

Мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню в силу наступного:

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, спірне нерухоме майно до його відчуження 08.09.2014року належало державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Обґрунтування необхідності захисту інтересів держави , відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, викладено в позовній заяві (т.1 а.с. 5-13).

Сама по собі відсутність відповіді на повідомлення заступника прокурора Запорізької області про вжиття заходів представницького характеру шляхом предявлення позову (т.1 а.с. 73) свідчить, на думку колегії суддів про неналежне здійснення представницьких повноважень інтересів Держави України Міністерством аграрної політики та продовольства України і необхідність такого представництва саме прокурором.

Крім цього, відповідно до частини 5 статті 55 Господарського процесуального кодексу України, відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах відхиляються як необґрунтовані.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 у справі № 320/4812/15 позов заступника прокурора Запорізької області в інтересах Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Запорізька область, місто Мелітополь, вул. Воровського, 1, укладений 08.09.2014 та зареєстрований в реєстрі за № 2817, зобов'язано ОСОБА_3 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України об'єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору.

Постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2017 скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 в частині повернення ОСОБА_3 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання укладеного між ними 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд по вул. Воровського, 1 у м. Мелітополі Запорізької області, у зв'язку з визнанням судом зазначеного договору недійсним, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.2014 та зобов'язання ОСОБА_3 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України об'єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору, рішення залишено без змін.

Згідно з мотивувальною частиною Постанови Верховного Суду України від 06.09.2017р. у справі, рішення в якій переглядаються: «… судом установлено, що після прийняття рішення про ліквідацію ДП «Бердянське агроторгове підприємство» Міністерство аграрної політики та продовольства України від імені власника (держави) згідно з оспорюваним договором купівлі-продажу від 8 вересня 2014 року здійснило відчуження нерухомого майна - 9/10 частин комплексу будівель і споруд, яке було власністю держави і на праві господарського віддання було закріплене за ДП «Бердянське агроторгове підприємство». З приводу отримання погодження на таке відчуження підприємство, комісія з ліквідації підприємства, її голова чи міністерство до Фонду державного майна України не зверталися й відповідного погодження не одержували.

Установивши такі обставини та дійшовши висновку про те, що реалізація майна державного підприємства в процедурі ліквідації за рішенням органу, уповноваженого управляти державним майном, є різновидом відчуження майна, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин підпункт «и» пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», Порядок відчуження об'єктів державної власності, статті 203, 215 ЦК України, та обґрунтовано постановив рішення про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним у зв'язку з тим, що нерухоме майно було відчужене з порушенням вимог законодавства, без погодження Фонду державного майна України. Такі висновки суду першої інстанції загалом узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 16 вересня 2015 року, від 23 вересня 2015 року».

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищезазначені обставини, встановлені рішенням суду касаційної інстанції враховуються при розгляді даного позову, як такі, що мають преюдиційне значення.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Як вбачається з преамбули договору купівлі продажу частини комплексу від 08.09.2014р. сторони договору (Держава України в особі Міністрерства аграрної політики та продовольства України до сфери управління якого входить Державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», яке володіє закріпленим за ним на праві господарського відання нерухомим майном та громадянин ОСОБА_3 на підставі протоколу №2 проведення відкритих публічних торгів (аукціону), затвердженого Міжнаціональною універсальною товарно-сировинною біржею «ЕПСІЛОН» 26.08.2014р. уклали цей договір…

З урахуванням вищевикладеного доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки місцевим господарським судом факту придбання спірного майна на підставі аукціону і саме його проведення було підставою укладання договору відхиляються як такі, що не відповідають фактичним обставинам справи.

В подальшому, 11.05.2018р. державний реєстратор ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу номер 2813 від 08.09.2014р. та акту приймання передачі №1 виданого 07.05.2018р., зареєстрував за ТОВ «ЛВЗ-2017» право власності на обєкт нерухомості - нежитлова будівля П-1, загальною площею 64,7 кв. м., Запорізька область, місто Мелітополь, вул. Монастирська (до перейменування Воровського), 1.

Факт перебування у володінні цього майна останнім не заперечується.

Відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Доводи апеляційної скарги щодо необізнаності громадянином ОСОБА_3 змісту постанови Верховного Суду України у справі № 320/4812/15-ц з часу її винесення 13.07.2016р. до часу складання акту прийому передачі від 07.05.2018р. з урахуванням фактичних обставин справи відхиляються як надумані.

Згідно приписів ст.ст. 321, 319, 658 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені в постановах Верховного Суду України від 30.09.2014р. у справі №43/440-6/231, від 11.06.2014р. у справі №6-52цс14 та від 08.06.2016р. у справі №6-3089ц15.

ТОВ «ЛВЗ -2017» набуло право власності на спірний об'єкт нерухомого майна внаслідок укладання договору купівлі-продажу номер 2813 від 08.09.2014р., стороною якого воно не було.

Обставини, встановлені рішенням у справі № 320/4812/15 щодо незаконності відчуження спірного майна, підтверджують, що майно вибуло з володіння держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України поза волею власника.

Відповідно до статті 388 цього ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Предмет доказування становить: встановлення та ідентифікація об'єктів спірного індивідуального визначеного майна; підтвердження права власності або законного володіння у власника або титульного володільця на ці об'єкти; підтвердження існування в натурі цих об'єктів, як предметів матеріального світу, на момент подачі позову та прийняття рішення про витребування такого майна; підтвердження, що відповідач саме на момент подачі позову та прийняття рішення фактично тримає його у себе, внаслідок чого власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо доведеності перебування у володінні ТОВ «ЛВЗ-2017» індивідуально визначеного, існуючого обєкта нерухомості за відсутності законних підстав такого володіння, внаслідок чого держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, як власник майна, не має можливості вільно розпоряджатися цим майном. При цьому, підтверджено, що позивач та відповідач не перебувають у зобовязально-правових відносинах.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про визнання за державою в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 392 ЦК України , власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Цей позов є речово-правовим способом захисту права власності, який застосовуються у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобовязально - правових відносин та має стосуватися індивідуально визначеної речі. Причому, на відміну від інших речово-правових способів захисту, вимога про визнання права власності може як застосовуватися самостійно, так і поєднуватися з іншими способами захисту права власності, наприклад, віндикаційним, негаторним позовами або з позовом про виключення майна з опису та/або звільнення з-під арешту.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 2 статті 392 ЦК України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів доходить висновку, що прокурором не доведено належними і допустимими доказами обставин які становлять предмет доказування з урахуванням вимог частини 2 статті 392 ЦК України.

Позовні вимоги щодо визнання відсутнім у Відповідача права власності на спірне нерухоме майно відхиляються з огляду на наступне:

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, визначені способи захисту цивільних прав та інтересів , якими можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку що прокурором при поданні позовної заяви не вказано, а місцевим господарським судом при прийняті рішення не встановлено на яких саме нормах права ґрунтуються позовні вимоги про визнання відсутнім і у Відповідача права власності на спірне нерухоме майно, а тому відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню, як необґрунтовані.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Розподіл судових витрат у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів підлягає зміні пропорційно до задоволених позовних вимог

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, - 277, 281 - 284, 288 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2018р. у справі №908/1090/18 скасувати в частині визнання відсутнім у товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" права власності на нерухоме майно та визнання за Державою України в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м. у м. Мелітополь Запорізької області, вул. Монастирська (до перейменування Воровського), 1.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову щодо визнання відсутнім у товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВЗ-2017" права власності на нерухоме майно та визнання за Державою України в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України права власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю П-1, загальною площею 64,7 кв.м. у м. Мелітополь Запорізької області, вул. Монастирська (до перейменування Воровського), 1 відмовити, змінивши розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.

В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2018 у справі №908/1090/18 залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення подається в порядку, визначеному статтею 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови у відповідності до статті 233 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 28.02.2019.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.Г. Іванов

Суддя С.Г. Антонік