РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2019Справа № 910/13566/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком»

до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк»

про визнання недійсним договору про внесення змін № 15-94/19-118/13-17032017 до договору про надання банківської гарантії № 15-94/19-118/13 від 12.12.2013

Представники:

від позивача Косминін О.В. - за довіреністю

від відповідача не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним договору № 15-94/19-118/13-17032017 від 17.03.2017 про внесення змін до договору № 15- 94/19-118/13 про надання банківської гарантії від 12.12.2013.

Як на нормативну підставу недійсності позивач посилається на приписи ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 230 ЦК України та ч. 1 ст. 2017 ГК України.

В обґрунтування своїх доводів щодо невідповідності оскаржуваного договору актам цивільного законодавства позивач наводить такі аргументи:

- положеннями оскаржуваного договору, якими доповнено пункт 3.3 договору № 15- 94/19-118/13 про надання банківської гарантії від 12.12.2013 підпунктом 3.3.1 з графіком сплати комісійної винагороди, не визначено, яка саме сума (поточна, прострочена, майбутня) підлягає сплаті;

- підпункт 5.3.8 оскаржуваного договору, яким доповнено п. 5.3 договору № 15- 94/19-118/13 про надання банківської гарантії від 12.12.2013, передбачає умови настання сплати відстрочених комісій, які не визначені договором № 15- 94/19-118/13 про надання банківської гарантії від 12.12.2013.

Про відсутність волевиявлення позивача і про невідповідність волі позивача, на його думку, свідчить таке:

- оскаржуваний договір містить умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору гарантії тільки в односторонньому порядку і лише в інтересах і з боку банку;

- оскаржуваний договір не містить умов стосовно обов'язків банку, відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, що свідчить про те, що він направлений тільки на захист прав банку, не несе зобов'язань для банку, що не відповідає загальним засадам, моральним засадам суспільства при укладанні правочинів по зобов'язальному праву.

Суд своєю ухвалою від 11.10.2018, на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, залишив позовну заяву без руху.

Позивач у строк, встановлений судом, усунув недоліки позовної заяви.

Суд своєю ухвалою від 23.10.2018 відкрив провадження в справі № 910/13566/18, постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 22.11.2018. Одночасно суд встановив строк відповідачу для подання відзиву до 09.11.2018.

08.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання від відповідача про продовження строку для подачі відзиву на позов. Клопотання обґрунтовано тим, що ухвала суду від 23.10.2018 надійшла 06.11.2018, що унеможливлює якісну та своєчасну підготовку і подання відзиву.

За загальним правилом, заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України (ч. 2 ст. 118 ГПК України). Частиною 2 статті 119 ГПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З метою забезпечення принципу змагальності (ст. 13 ГПК України), та враховуючи об'єктивну неможливість відповідача подати відзив на позов у встановлений судом строк, суд продовжив відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

В свою чергу, внаслідок продовження строку відповідачу для подачі відзиву, суд продовжив строк позивачу для подачі відповіді на відзив; строк відповідачу для подачі заперечень на відповідь на відзив та строк сторонам для подачі додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень.

В судовому засіданні 10.12.2018 суд оголосив протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи до 21.01.2019.

Відповідач на виклик суду не прибув, відзив на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами на підставі ст. 165 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

12.12.2013 публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (банк-гарант) та товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (принципал) уклали договір №15-94/19-118/13 про надання банківської гарантії (далі - Договір гарантії). Предметом цього договору є надання банком за дорученням принципала та на підставі заяви принципала гарантії на користь бенефеціара. Гарантія забезпечує виконання принципалом свої зобов'язання перед бенефіціаром щодо виконання контракту (п. 2.1. Договору гарантії). Гарантія вважається наданою та набирає чинності з дати оформлення її на паперовому носії до подальшої передачі бенефіціару.

Термін дії гарантії - до 24.01.2018 (п. 2.3. Договору гарантії).

Одними з умов надання гарантії були обов'язки принципала зі сплати комісійних винагород банку-гаранту. Зокрема, в день надання гарантії принципал зобов'язався сплатити комісійну винагороду у розмірі 0,2% від суми гарантії за виконання банком-гарантом операцій, пов'язаних з наданням та обслуговуванням гарантії (п. 3.2 Договору гарантії), в день укладення Договору гарантії принципал зобов'язався сплатити комісійну винагороду банку-гаранту за операціями оформлення забезпечення в розмірі 15000 грн (п. 3.2.1 Договору гарантії), та щомісячно сплачувати комісійну винагороду за виконання операцій зі супроводу гарантії у розмірі 3% річних від фактичної суми гарантії, нарахування якої здійснюється щоденно (п. 3.3 Договору гарантії).

17.03.2017 публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (банк-гарант) та товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (принципал) уклали договір про внесення змін № 15-94/19-118/13-17032017 до договору про надання банківської гарантії № 15-94/19-118/13 від 12.12.2013 (далі - Договір про внесення змін). Цим договором було продовжено термін дії гарантії до 24.07.2019, виклавши в новій редакції п. 2.3 Договору гарантії.

В контексті обставин, які наведені позивачем в обґрунтування підстав позову щодо невідповідності Договору про внесення змін актам цивільного законодавства, підлягають дослідженню умови, якими доповнено пункт 3.3 Договору гарантії підпунктом 3.3.1, та доповнено пункт 5.3 Договору гарантії підпунктом 5.3.8, оскільки саме ці умови позивач вважає такими, що містять недоліки (є дефектними).

Пункт 3 Договору про внесення змін містить положення такого змісту:

«Доповнити п. 3.3 Розділу 3 «Умови надання» підпунктом 3.3.1 та викласти його в наступній редакції: «Нараховані станом на 01.03.2017 комісійна винагорода за виконання операцій з супроводу гарантії сплачуються принципалом відповідно до наступного графіку:».

Абзац 3 пункту 5 Договору про внесення змін доповнює пункт 5.3 розділу 5 «Права та обов'язки сторін» Договору гарантії підпунктом 5.3.3 в такій редакції:

« 5.3.8. В разі порушення Принципалом будь-яких умов цього Договору та/або Договору про надання банківської гарантії № 15-94/19-118/13 від 12.12.2013 та/або договорів застави, що забезпечують вимоги по гарантії авансового платежу CA/13/2106/SS та/або гарантії виконання контракту GA/13/2103/SS, відстрочені комісії вважаються такими, строк сплати яких настав, та підлягають сплаті не пізніше наступного робочого дня після виявлення Банком-гарантом таких порушень, про що Банк-гарант повідомляє Принципала у будь-який зручний спосіб для Банку-гаранту».

Дійсність договору, як юридичного факту, що є підставою для набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, зумовлена необхідністю додержання в момент вчинення договору вимог, визначених ст. 203 ЦК України. Отже, момент укладення договору засвідчує обізнаність сторони про обов'язковість для нього цього договору як юридично значимого факту, зміст якого становлять його умови. Саме цей момент є початком відліку права сторін ставити під сумнів якість договору з метою встановлення його недоліків. Перевірка договору на предмет юридичної чистоти, якою є виявленням його дефектів (недійсності), залежить виключно від існування договору як юридичного факту, і жодним чином не може зумовлюватись станом його виконання і відношенням сторін до своїх прав і покладних на себе обов'язків. Тобто, сприйняття стороною вимог ст. 203 ЦК України не є похідною від обставин виконання договору.

Правочини, зміст яких суперечить вимогам Цивільного кодексу України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України), є правочинами з недоліками змісту.

Зміст правочину є сукупність умов, викладених у ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, розуміються правила, що містяться в імперативних нормах права і, в першу чергу, в актах цивільного законодавства. Суперечність правочину моральним засадам суспільства є невідповідність його певним правилам та принципам поведінки етичного характеру, основою яких є такі категорії, як добро, чесність, справедливість, розумність та інші, що сформувались у суспільстві.

Водночас, доводи позивача про недоліки умов пункту 3 Договору про внесення змін (невизначеність, яка саме сума - поточна, прострочена, майбутня, підлягає сплаті) та абзацу 3 пункту 5 Договору про внесення змін (порядок сплати відстрочених комісій, що не визначені Договором гарантії) зводяться до обставин, які стосуються сприйняття та розуміння цих умов як складових змісту Договору про внесення змін. Наведені обставини жодним чином не пов'язані з суперечливістю (невідповідністю) умов правилам, що містяться в імперативних нормах права. Визначення справжньої волі особи, яка вчинила правочин, в таких випадках здійснюється шляхом застосування правил, наведених у ст. 213 ЦК України (тлумачення змісту правочину), а не шляхом визнання його недійсним.

З огляду на це доводи позивача щодо невідповідності Договору про внесення змін актам цивільного законодавства є не обґрунтованими.

Оцінюючи відсутність волевиявлення позивача і невідповідність волі позивача при укладенні Договору про внесення змін, суд виходить з такого.

Правочини, які вчинені без внутрішньої волі, і правочини, в яких внутрішня воля сформовані невірно, відносяться до правочинів з недоліками (дефектами) волі.

До правочинів без внутрішньої волі відносяться правочини, вчинені:

- під впливом насильства;

- в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною;

- дієздатною фізичною, особою, яка в момент вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

До правочинів, в яких внутрішня воля сформована невірно (внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи), належать правочини:

- вчинені внаслідок обману;

- вчинені внаслідок помилки;

- вчинені під впливом тяжкої обставини.

Як правочини, що вчинені без внутрішньої волі, так і правочини, в яких внутрішня воля сформовані невірно, відносяться до оспорюваних правочинів, і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину як такого, що містить недоліки волі, покладається на позивача (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Кожна з наведених вище підстав є самостійним елементом, відсутність чи наявність якої впливає на дійсність правочину.

Позивач не надав суду жодного доказу та не навів жодної обставини як для визнання Договору про внесення змін недійсним з підстав наявності недоліку волі, так і для оцінки і визначення конкретного елементу, який за законом є однією з підстав дійсності волевиявлення і волі сторони. З огляду на це суд вважає також не доведеним, що Договір про внесення змін укладений тільки в інтересах банку.

Крім того, правовідносини щодо надання банком за дорученням принципала та на підставі заяви принципала гарантії на користь бенефеціара виникли за Договором гарантії. Договір про внесення змін є складовим цього правовідношення, він змінює та доповнює їхній зміст. Тому обсяг прав і обов'язків сторін, їх відповідальності визначається не тільки Договором про внесення змін, а й Договором гарантій, як правочинів, що регулюють це правовідношення.

Відсутні підстави для оцінки Договору про внесення змін на відповідність приписам ст. 207 Господарського кодексу України, оскільки остання з 17.06.2018 виключена (Закон від 06.02.2018 № 2275-VIII).

Враховуючи наведене, позов є не обґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним договору № 15-94/19-118/13-17032017 від 17.03.2017 про внесення змін до договору № 15- 94/19-118/13 про надання банківської гарантії від 12.12.2013 відмовити повністю.

Судові витрати покласти на товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком».

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України».

Повний текст рішення складено 05.03.2019.

Суддя С. А. Ковтун