ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 лютого 2019 р. Справа № 903/832/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу №903/832/18

за позовом керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті

до Фізичної особи-підприємця Книша Степана Миколайовича

про стягнення 32595,01 грн.,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Бірук В.Я., довіреність від 22.12.2018р.;

від відповідача: Ігнатьо Б.Я., ордер ЗР № 28670 від 13.11.2018 року;

від прокуратури: Романішина Т. Л., службове посвідчення № 036267 від 12.11.2015 року.

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Судове засідання проведено в режимі відеоконференції.

Суть спору: 12.11.2018 року керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця Книша С.М., в якому просить стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті в дохід Державного бюджету України 32 595,01 грн., що еквівалентно 1062 євро, плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 19.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.12.2018 року і зобов'язано відповідача надати відзив на позов, позивача - відповідь на відзив.

Відповідач у відзиві на позов від 12.12.2018р. вимогу прокурора заперечує, вказуючи, що при зважені були використанні неналежні ваги - непристосовані для зваження у русі, - не погоджується з розрахунком позивача, щодо суми нарахованої плати в розмірі 1062 євро, що еквівалентно 32 595,01 грн..

Ухвалою суду від 18.12.2018 року відкладено підготовче засідання на 15.01.2019 року і зобов'язано позивача та прокурора надати суду відповідь на відзив, пояснення на заяву про залишення позову без розгляду, відповідача - заперечення на відповідь на відзив прокурора та позивача.

Ухвалою суду від 15.01.2019 року продовжено строк підготовчого провадження до 18.02.2019 року та відкладено підготовче засідання на 06.02.2019 року, зобов'язано прокурора надати пояснення на заперечення відповідача.

Ухвалою суду від 06.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 лютого 2019 р.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні 18.02.2019р. позов підтримали з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та поясненні, відповідач позов заперечив з підстав викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи вищенаведене, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Волинський окружний адміністративний суду від 20 березня 2018 року у справі №803/4/18 за позовом прокурора Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ФОП Книша Степана Миколайовича про стягнення 32 595,01 грн., що еквівалентно 1062,00 євро, плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, зустрічним позовом ФОП Книша Степана Миколайовича до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування розрахунку №92 від 04.09.2017 року плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, виніс рішення, яким первісний позов задовольнив повністю та відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Львівський апеляційний адміністративний суд переглядаючи рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року, у справі №803/4/18 прийняв Постанову №876/3284/18 від 28.08.2018р., яка набрала законної сили, якою рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2018 року у справі №803/4/18 за первісним позовом прокурора Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ФОП Книша Степана Миколайовича про стягнення коштів скасовано, провадження у справі в цій частині закрито(даний предмет спору не віднесений до адміністративної юрисдикції), в решті рішення суду у справі за зустрічним позовом ФОП Книша Степана Миколайовича до Державної служби України з безпеки на транспорті, Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування розрахунку залишено без змін, отже рішення від 20 березня 2018 року, у справі №803/4/18 в даній частині набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що сторонами у справі №803/4/18 є ті самі особи, що і у справі №903/832/18, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду №876/3284/18 від 28.08.2018р. набрала законної сили, а тому суд у відповідності ст.75 ГПК України враховує обставини, що встановлені в даній постанові суду при вирішенні зазначеного позову.

Як встановлено з матеріалів справи, 16.03.1995 року Фізична особа-підприємець Книш Степан Миколайович зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16.10.2018р., основним видом діяльності якого є 49.41 - вантажний автомобільний транспорт (а.с.41-42).

Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування (стаття 6 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до абз. 4 п. 1 постанови Кабінету міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно із пп.3 п.4 Положення від 11.02.2015 року №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.

Відповідно до пп.15, пп.27 п. 5 Положення від 11.02.2015 року №103 Укртрансбезпека (в редакції, яка діяла на момент звернення із позовом) відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Таким чином, позивач виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

Нормами чинного законодавства визначені повноваження Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, а також порядок здійснення такого контролю.

04.09.2017 року на підставі наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.09.2017 року №858, направлення на перевірку від 04.09.2017 року №008352 (а.с.19), відповідно до графіку роботи пересувного пункту габаритно-вагового контролю в Чернівецькій області на вересень 2017 року (а.с.18) працівниками Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області на автомобільній дорозі Н-10 "Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці-Мамалига" 206 км. + 420 м. було проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки IVEKO модель MAGIRUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (чек зважування №14756 від 04.09.2017р. о 10 год. 48 хв.), який належать на праві власності Фізичній особі-підприємцю Книшу Степану Миколайовичу, що встановлено згідно листа Регіонального сервісного центру в Чернівецькій області МВС України №31/24-3020 від 25.10.2017р.(а.с.25).

Під час перевірки габаритно-вагового контролю вказаного автомобіля встановлено перевищення навантажень на здвоєні осі (нормативно допустиме - 8,00 т / 8,0 т / 8,0 т / 8,0 т, фактичне - 5,45 т / 6,50 т / 13,15 т / 13,45 т), що на 10,60 т (66,3 %) більше норми, передбаченої пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

За результатами здійснення габаритно-вагового контролю складено довідку №0019556 від 04.09.2017 року (а.с.14), акт від 04.09.2017 року №0006643 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів (а.с.15), на підставі якого проведено розрахунок №92 від 04.09.2017 року плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування (а.с.16), відповідно до якого нараховано плату за проїзд в сумі 1062,00 євро, що еквівалентно 32595,01 грн. відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день складення цього розрахунку.

Супровідним листом Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області від 12.09.2017 року вих. №3412/39/4-17 (а.с.17) ФОП Книшу Степану Миколайовичу направило копію акту №0006643 від 04.09.2017 року та розрахунок №92 від 04.09.2017 року плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.

Зазначений лист ФОП Книш Степан Миколайович отримав 15.09.2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №400 (встановлено Львівським апеляційним адміністративним судом у Постанові №876/3284/18 від 28.08.2018р., яка набрала законної сили)(а.с.31-37), однак в добровільному порядку підприємець кошти в розмірі 1062,00 євро не сплатив.

Спірні правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, регулюються Законом України «Про дорожній рух», Законом України «Про автомобільні дороги», Законом України «Про автомобільний транспорт», Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, а також нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.

Згідно статті 29 Закону України «Про дорожній рух» до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов'язковому технічному контролю, пройшов такий контроль. З метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

В статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху (пункт 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (зі змінами)).

Пунктом 4 вказаних Правил визначено, що рух великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Згідно із пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (зі змінами), за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35м), за довжиною - 22м (для маршрутних транспортних засобів - 25м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2м.

Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Відповідно до ч. 3 ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом (окрім зазначених у ч.2 даної статті) є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Відповідно до п.16 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №198 від 30.03.1994 перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об'єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначені окремими актами законодавства.

Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 за №879 (зі змінами) «Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування» (далі - Порядок №879).

За визначенням пункту 2 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль - це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів; попередній габаритно-ваговий контроль - це визначення параметрів великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу для встановлення наявності перевищення нормативів на стаціонарних пунктах; точний габаритно-ваговий контроль - визначення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті.

Згідно п.3 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Пунктами 15-25 Порядку №879 закріплені особливості габаритно-вагового контролю та вимоги до нього.

Габаритно-ваговий контроль на стаціонарних пунктах включає документальний, попередній та/або точний контроль, на пересувних - документальний, точний контроль (пункт16 Порядку).

За результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його проведення, а на запит водія - міжнародний сертифікат зважування вантажних транспортних засобів, якщо пункт габаритно-вагового контролю уповноважений видавати такі сертифікати (пункт 18 Порядку №879).

Відповідно до пункту 20 Порядку №879 за результатами точного та/або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних. Водії під час перебування в зоні стаціонарного або пересувного пункту габаритно-вагового контролю повинні виконувати законні вимоги посадових осіб та/або працівників Укртрансбезпеки, її територіальних органів та відповідного підрозділу МВС, що забезпечує безпеку дорожнього руху.

Згідно п. 30 Порядку №879 плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; В - відстань перевезення, кілометрів.

Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 метра.

Пунктом 31 Порядку №879 визначено, що при визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу. Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.

Відповідно до п.31-1 Порядку №879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п'ятикратному розмірі.

У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.

Перевізник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Предметом доказування у даній справі є документальна доведеність факту перевищення нормативів вагових параметрів транспортного засобу, правильність здійснення розрахунку плати, а також встановлення суб'єктного складу осіб, які мають сплачувати таку плату.

Матеріалами справи підтверджено, що доказами порушень ФОП Книшем Степаном Миколайовичем є матеріали габаритно-вагового контролю, а саме: акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0006643 від 04.09.2017 року, у якому зазначено дані суб'єкта, що перевіряється, маршрут по якому здійснює вантажні перевезення, зокрема, відповідно до товарно-транспортної накладної №5 від 04.09.2017 року водій ОСОБА_6 перевозив 21,52 т. пісчано-гравійну суміш 0-63 мм з с.Іспас - м.Коломия; довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю №0019556 від 04.09.2017 року, відповідно до якої встановлено результати вагового контролю: навантаження на осі, тонн: 1) 5,45; 2) 6,50; 3) 13,15, 4)13,45. Повна маса транспортного засобу - 38,55; чек зважування №14756 від 04.09.2017 року, яким зафіксовано перевищення нормативно-допустимих параметрів на здвоєну вісь 26,60 тонн, в той час, як норма становить 16 тонн. У розрахунку №92 від 04.09.2017 року зазначено маршрут руху: с. Іспас - м. Коломия, а також номер товарно-транспортної накладної №5 від 04.09.2017 року.

В акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №030213 від 04.09.2017 року зазначено місце проведення перевірки, дата і час перевірки, марка транспортного засобу та номерний знак, серія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, згідно якого транспортний засіб належить перевізнику ФОП Книшу Степану Миколайовичу, дані водія ОСОБА_6 та документ, що посвідчує його особу. Також є його підпис в даному акті та пояснення, з якого слідує, що він не знав, що в нього перегруз по осям.

При дослідженні адміністративним судом розрахунку визначеної позивачем плати в сумі 32595,01 грн. встановлено, що зважування вагового транспорту проводилось Управлінням Укртрансбезпеки у Чернівецькій області належною вимірювальною технікою, яка перебувала в робочому стані і підстав для сумніву у достовірності результатів зважування не вбачається, а тому суд приходить до висновку, що під час проведення рейдової перевірки габаритно-ваговий контроль здійснювався технічними засобами, що пройшли повірку, мають відповідне свідоцтво та є придатними до застосування, а пересувний пункт габаритно-вагового контролю відповідає встановленим вимогам, тому працівники Укртрансбезпеки правомірно встановили перевищення нормативно-допустимого осьового та вагового навантаження транспортного засобу цього підприємця. При цьому, в даному випадку такий транспортний засіб вважається великоваговим. Отже, достовірними є результати зважування автомобіля марки IVEKO модель MAGIRUS, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; також маса вантажу, зазначена у товарно-транспортній накладній, береться до уваги лише тоді, коли габаритно-ваговий контроль проводиться без застосування зважувального обладнання. Оскільки в даному випадку таке обладнання було застосовано працівниками Укртрансбезпеки, тому контролюючий орган правомірно не взяв до уваги масу вантажу, зазначену в товарно-транспортній накладній №5 від 04.09.2017 року.; перевезення вантажу відбувалося без оформлення відповідного дозволу, який дає право на рух автодорогами України, а тому відповідач порушив вимоги статті 48 Закону №2344-ІІІ, про що зафіксовано в акті від 04.09.2017 року №030213 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно пункту 28 Порядку №879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Розмір плати визначається у відповідності до Ставок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007р. №879. Згідно з пунктами 1, 2 за великовагові транспортні засоби (за загальну масу) від 40 до 44 тонн включно ставка плати за кожен кілометр відстані становить 0,1 євро, а за великовагові транспортні засоби з перевищенням допустимих осьових навантажень від 10 до 20 відсотків включно - 0,27 євро за кожен кілометр відстані, понад 20 відсотків - за кожні наступні 5 відсотків - 0,15 євро.

Постанова Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року №879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» прийнята з метою збереження дорожнього покриття доріг. Плата за проїзд великогабаритного транспортного засобу в разі перевищення нормативу повинна стягуватися за пройдену по дорожньому покриттю відстань саме з метою збереження покриття, яке експлуатувалося таким транспортним засобом. Можливість оплати за лише пройдену частину маршруту по території України законодавцем визначена на випадок виконання приписів п.23 Порядку, згідно якого власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.

Зазначена у розрахунку №92 відстань обраховувалася працівниками Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області з врахуванням відстані між кар'єром, де здійснювалося навантаження вантажу, до с. Іспас, а також з врахуванням протяжності об'їзної дороги м. Коломия, відтак, суд погоджується, що розрахована співробітниками контролюючого органу пройдена автомобілем відстань є обґрунтованою, вірно визначеною та становить 120 км.

З врахуванням вищезазначеного, суд вважає, що Державною службою України з безпеки на транспорті правомірно зафіксованого у встановленому законодавством порядку перевищення нормативних вагових параметрів під час перевезення вантажу перевізником ФОП Книшем Степаном Миколайовичем, що підтверджено належними та допустимими доказами, а доводи підприємця не спростовують обставин, які встановлені працівниками Укртрансбезпеки.

Пунктом 26 Порядку №879, кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Відповідно до п.31-1 Порядку № 879 перевізник зобов'язаний був протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки, проте у визначений вище термін ФОП Книш С.М. кошти в сумі 1062,00 євро, що еквівалентно 32595,01 грн. добровільно не сплатив.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи вищенаведені обставини справи та те, що розрахунок №92 від 04.09.2017 року не скасований (визнаний правомірним) Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2018р., а тому позовні вимоги керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до Фізичної особи-підприємця Книша Степана Миколайовича про стягнення 32595,01 грн., що еквівалентно 1062,00 євро, станом на день проведення розрахунку відповідно до офіційного курсу, встановленого НБУ, є правомірними та підлягають до задоволення.

Щодо доводів представника відповідача, що викладенні в клопотанні №59/18-1 від 06.12.2018р. про відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

У справі № 903/832/18 щодо стягнення з фізичної особи-підприємця Книша С.М. плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом у розмірі 32 595,01 грн., прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва з урахуванням наступного.

Так, відповідно до абз. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №442 від 10.09.2014 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 зі змінами та доповненнями (далі - Положення № 103) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

За приписами п.п. 2, 15, 27 п. 5 Положення № 103, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює, серед іншого: державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

У відповідності до абзацу першого п. 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Таким чином, Уктрансбезпека як урядовий орган державного управління по контролю на автомобільному транспорті, реалізуючи повноваження щодо габаритно-вагового контролю та нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є суб'єктом владних повноважень, оскільки здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті», також утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області. Разом з тим, управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області не є самостійною юридичною особою, а є самостійним структурним підрозділом Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека). Зважаючи на викладене, Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

З листа Укртрансбезпеки у Чернівецькій області від 03.10.2018 № 3555/38/4-18 вбачається, що Укртрансбезпека не зверталася з позовом до ФОП Книша С.М. про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом у сумі 32 595,01 грн.

Листом Укртрансбезпеки у Чернівецькій області від 05.11.2018 № 4005/40/4-18 повідомлено Кіцманську місцеву прокуратуру, що в управління відсутні кошти на сплату судового збору за подання вказаної позовної заяви.

Враховуючи норми Закону України «Про автомобільний транспорт» та інші підзаконні нормативно-правові акти про автомобільний транспорт, Укртрансбезпека та її територіальні органи мають підстави на стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування, що випливає з покладених на неї завдань щодо державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Поряд з цим, положення наведених вище нормативно-правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави (аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Відтак, маючи відповідні правомочності для звернення до суду з цим позовом, уповноважений орган надані йому повноваження не використовує, мотивуючи це їх відсутністю.

Вказані обставини свідчать про здійснення Укртрансбезпекою захисту інтересів держави неналежним чином, що проявляється в активній поведінці (сукупності дій), спрямованій на захист інтересів держави (звернення до органів прокуратури), але яка є неналежною, що підтверджує наявність ''виключного випадку" для звернення прокурора з даним позовом до суду.

У даному випадку прокурор не виступає у якості альтернативного суб'єкта звернення до суду, оскільки суб'єкт владних повноважень Укртрансбезпека хоча і може захистити інтереси держави, але з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця Книша С.М. плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом у розмірі 32 595,01 грн. не звертається, мотивуючи це відсутністю законодавчо визначених повноважень.

Слід зазначити, що згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду від 06.06.2018 у справі № 820/1203/17, за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортом є не штрафною санкцією, а є сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Велика палата Верховного суду дійшла висновку, що спір за позовом Укртрансбезпеки до перевізника про стягнення вказаної плати підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Конституцією та законами України позивача не наділено правом звернення саме до адміністративного суду.

При встановленні наявності даних повноважень Укртрансбезпеки Верховним Судом застосовувалося діюче на час спірних правовідносин Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, без врахування змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №320, щодо вжиття заходів стосовно стягнення плати. Таким чином, судом не встановлювалися відсутність повноважень на звернення до суду відповідної юрисдикції.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однієї з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа, якій завдано збитків у результаті порушення її майнового права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Приписами ст. 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

З огляду на зазначені вище правові норми, суб'єктний склад сторін, а також ту обставину, що спір між Укртрансбезпекою та фізичною особою-підприємцем Книшем С.М. виник у зв'язку із здійсненням останнім господарської діяльності, тому відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України справа відноситься до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, Уктрансбезпека, маючи відповідні повноваження для захисту інтересів держави, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернулася, жодних інших заходів з метою забезпечення надходження коштів до Державного бюджету України не вжила, у зв'язку з чим, Кіцманською місцевою прокуратурою подано до суду даний позов.

Вищенаведені обставини також спростовують доводи представника відповідача про те, що уповноваженим органом щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом є Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор).

Крім цього, несплата суб'єктами господарювання таких коштів у добровільному порядку тягне за собою ненадходження коштів до Державного бюджету України та, як наслідок, завдання економічних збитків державі, ставить під загрозу своєчасне та повне фінансування Державної цільової економічної програми розвитку автомобільних доріг загального користування державного значення на 2018-2022 роки, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2018 № 382, метою якої є відновлення і розвиток автомобільних доріг загального користування державного значення для інтеграції їх до європейської транспортної системи та підвищення на них рівня безпеки руху, швидкості, комфортності та економічності перевезень, забезпечення доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення до об'єктів дорожньої інфраструктури, що суттєво порушує інтереси держави та зачіпає інтереси великого кола учасників.

Як зазначено у постанові Верховного суду від 10.01.2019 у справі № 904/3953/17 підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є неналежний захист інтересів держави уповноваженим органом, який, в тому числі, полягає в тривалому невжитті останнім заходів позовного характеру щодо забезпечення надходження до бюджету грошових коштів.

Тому участь прокурора у даній справі, з урахуванням вищезазначеної практики Європейського суду з прав людини, є виправданою, не порушує справедливого балансу та зумовлена не тільки захистом державного, але й публічного інтересу, який полягає у захисті прав великого числа громадян.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у Кіцманської місцевої прокуратури є достатні підстави для представництва інтересів держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення з фізичної особи-підприємця Книша С.М. плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в сумі 32 595,01 грн., у зв'язку з неналежним здійсненням вказаним уповноваженим органом захисту інтересів держави, а тому суд відмовляє в клопотанні №59/18-1 від 06.12.2018р.про повернення позивачу позовної заяви з додатками без розгляду.

Доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву та в запереченні на відповідь на відзив спростовуються встановленими судом з матеріалів справи обставинами, в тому числі і постановою Львівського апеляційного адміністративного суду №876/3284/18 від 28.08.2018р., на які суд посилався при задоволенні даного позову.

Згідно ст. 129 ГПК України судовий збір в сумі 1762 грн. покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 74, 86, 123, 129, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, -

вирішив:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Книша Степана Миколайовича(АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Державної служби України з безпеки на транспорті 32595, 01 грн., що еквівалентно 1062,00 євро в дохід Державного бюджету України (отримувач: Чернівецьке УК/ м. Чернівці, р/р 0002 в ГУ ДКСУ у Чернівецькій області, , МФО 856135).

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Книша Степана Миколайовича(АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь прокуратури Чернівецької області (58001, Чернівецька обл., місто Чернівці, вул. Кордуби Мирона, будинок 21 А, , банк платника ДКСУ м. Київ, код банку 820172, р/р 4946, класифікація видатків бюджету - 2800) судовий збір в сумі 1762 грн..

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду, протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено

28.02.2019

Суддя С. В. Костюк