ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. м. Київ Справа № 911/2802/18

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., при секретарі судового засідання Брунько А.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІ-ПАК" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 28680,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_3 від 26.01.1999.

Товариство з обмеженою відповідальністю "УНІ-ПАК" (далі - позивач) подало до суду позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) 28680,00 грн боргу, що виник на підставі договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на підставі договору про купівлю-продаж права вимоги (цесії) № 4 від 23.03.2018, йому від ТОВ "Кушнер" перейшло право грошової вимоги до відповідача по сплаті боргу за товар, поставлений товариством відповідачу на підставі письмового договору поставки продукції.

Ухвалою від 22.12.2018 господарський суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 29.01.2019.

Ухвалою від 29.01.2019 господарський суд відклав судове засідання на 21.02.2019.

14.02.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 13.02.2019.

Представник позивача в судове засідання 21.02.2019 не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, доказом чого є поштове повідомлення про вручення йому судової кореспонденції 06.02.2019.

Відповідач в судовому засіданні 21.02.2019 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 13.02.2019.

Оглянувши відзив відповідача на позовну заяву, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення його без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно з ч. 1 ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

За приписами ч. 1 ст. 251 ГПК України відзив подається протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Так, ухвалою Господарського суду Київської області від 22.12.2018 відповідачеві, згідно з ч. 1 ст. 251 ГПК України, було встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. Зокрема суд роз'яснив відповідачу, що відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Вказану ухвалу було направлено на адресу відповідача: 08451, Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, село Лецьки, вул. Центральна, будинок 26, яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення від 26.12.2018, ухвалу Господарського суду Київської області від 22.12.2018 отримано відповідачем 29.12.2018, а отже строк на подачу відзиву на позов закінчився 15.01.2019.

Водночас, як вбачається з відмітки на конверті, адресованого до Господарського суду Київської області, відзив на позов подано відповідачем 13.02.2019, у зв'язку з чим, з огляду на строки, встановлені ухвалою суду від 22.12.2018 для подання відзиву, суд дійшов висновку, що відповідач подав відзив на позов з порушенням процесуальних строків встановлених господарським судом.

Приписами ч. 1 ст. 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно зі ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Частиною 2 ст. 118 ГПК України унормовано, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не звернувся до суду із клопотанням про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву, який подано з пропущенням строку, встановленого судом в ухвалі від 22.12.2018, суд залишає відзив відповідача на позовну заяву від 13.02.2019 без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України та вирішує справу за наявними матеріалами згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

23.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кушнер" (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УНІ-ПАК" (цесіонарій) було укладено договір про купівлю-продаж права вимоги (цесії) № 4, за умовами якого цедент відступив, а цесіонарій повністю прийняв на себе право вимоги (право грошової вимоги по сплаті за товари (послуги)), відповідно до договорів, укладених із третіми особами, що зазначені у реєстрі вимог (додаток 1), що належать цеденту, і став кредитором за договорами (основними договорами), укладеними цедентом із третіми особами згідно із реєстром вимог, що додаються до цього договору і є невід'ємною його частиною.

За п. 1.2 договору цесії цесіонарій повністю одержав право (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за договором у сумі, зазначеній у реєстрі вимог.

У відповідності до п. 5.1 договору передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

На виконання п. 1.1 договору цесії між сторонами було підписано додаток 1 реєстр вимог № 4 станом на 23.03.2018.

Відповідно до п. 68 вищевказаного додатку 1 до договору цесії, цедент відступив, а цесіонарій прийняв на себе право грошової вимоги до боржника ФОП ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) згідно з договорів № 176 від 09.03.2011, № 10737 від 12.01.2017 на суму боргу у 10600,00 грн.

07.06.2018 цесіонарій направив боржнику повідомлення від 24.03.2018 вих. № 136 про відступлення прав вимоги за договором № 176 від 09.03.2011 та договором № 10737 від 12.01.2017 (поставка).

Таким чином, позивач стверджує, що права Товариства з обмеженою відповідальністю "Кушнер" за договором цесії перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІ-ПАК" в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав у відповідності до ст.ст. 512, 514 ЦК України.

За приписами ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника.

Позивач, керуючись положеннями ст. 19 ГПК України, вжив заходів досудового врегулювання спору, направивши 07.06.2018 на відому йому адресу відповідача цінного листа з описом вкладення з вимогою (претензію) від 24.03.2018 вих. № 136 про погашення заборгованості за договорами № 176 від 09.03.2011, № 10737 від 12.01.2017 (поставка) на суму 10600,00 грн, яка перейшла до позивача за вказаним вище договором цесії. Однак, за даними позивача, вимога про сплату боргу залишилась відповідачем без відповіді та задоволення.

З огляду на викладене, позивач в позові зазначає, що керуючись положеннями договору цесії та чинного законодавства України, має законне право грошової вимоги до відповідача про сплату ним суми боргу, який виник за відступленим правочином.

Розглядаючи вимоги позивача по суті спору, суд враховує, що договір про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором, який для третьої сторони (вимога до якої відступається) є лише підставою для заміни сторони (кредитора) у відповідному зобов'язанні, тому відповідний договір відступлення не є самостійною підставою виникнення чи зміни будь-яких зобов'язань для третьої особи, які мають визначатись на підставі первісного (основного) договору, на підставі якого виникли зобов'язання.

Таким чином, заявляючи вимогу на підставі договору про відступлення права вимоги, відповідний договір лише є підтвердженням переходу до позивача права вимоги, при цьому в обґрунтування такого права має бути досліджений первісний договір, який породжує відповідне зобов'язання.

На підтвердження факту виникнення у позивача права вимоги до відповідача по оплаті боргу за поставку товару, ним було подано до суду в якості доказів договір поставки продукції № 10734 від 12.01.2017, акт приймання-передачі майна № 1 від 08.02.2017 до договору купівлі-продажу продукції № 10734 від 12.01.2017, акт приймання-передачі майна № 2 від 08.02.2017 до договору купівлі-продажу продукції № 10734 від 12.01.2017 та документ про видаток тари № РТ-40782 від 14.04.2017.

Позовні вимоги про наявність у відповідача перед позивачем боргу, останній обгрунтовує тими обставинами, що відповідач в порушення вимог п. 6 розділу ІІ договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017 не повернув постачальнику зворотну тару, отриману по актам приймання-передачі разом з товаром.

Посилаючись на п. 8 розділу ІІ договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017, позивач нарахував до стягнення з відповідача подвійну заставну ціну зворотної тари з врахуванням податку на додану вартість, внаслідок чого сума боргу відповідача перед позивачем склала 28680,00 грн.

Поряд з цим, суд вказує, що право позивача на стягнення з відповідача суми боргу у розмірі, передбаченому п. 8 розділу ІІ договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017, виникає лише за певних умов, а саме: якщо при поверненні зворотної тари постачальнику вона містить механічні пошкодження (деформацію), що виключає подальше її використання; у разі псування тари, її втраті або знищенні; за наявності вини покупця; вказані факти мають бути підтвердженні актом.

Натомість позивач не надав суду доказів того, що покупець повернув йому зворотну тару у пошкодженому вигляді, що стало підставою для неприйняття її постачальником. Також позивач не надав суду доказів свідчення втрати покупцем зворотної тари, наданої йому постачальником разом з товаром, чи її знищення.

Водночас згідно з п. 9 розділу ІІ договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017 сторони зобов'язалися щомісячно не пізніше п'ятого числа проводити звірку залишків зворотної тари у покупця за попередній місяць, про що складається акт звірки.

Також відповідно до п. 10 розділу ІІ вищевказаного договору сторони зобов'язалися щомісячно не нізніше десятого числа проводити інвентаризацію наявних залишків зворотної тари, що є в тимчасовому користуванні покупця.

Приписами статті 77 ГПК України унормовано, що обставини, які відповідно до закодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене суд зазначає, що право грошової вимоги позивача до відповідача по відшкодуванню подвійної вартості втраченої чи пошкодженої зворотної тари має бути підтверджено документами, які передбачені умовами укладеного між покупцем та продавцем договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017. Разом з тим, позивач таких документів до суду не подав.

Більш того, при вирішенні спору в даній справі суд вважає, що у позивача взагалі відсутнє право вимагати сплати відповідачем на його користь суми боргу по поверненню зворотної тари, який виник у зв'язку з неналежним виконанням останнім умов договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017, оскільки відповідно до додатку 1 до договору цесії до позивача не перейшло право грошової вимоги до боржника за вищевказаним договором.

Відповідно до п. 68 додатку 1 до договору цесії, позивач прийняв на себе право грошової вимоги до боржника згідно з договорів № 176 від 09.03.2011, № 10737 від 12.01.2017 на суму боргу у 10600,00 грн.

Тобто договір, який є підставою для стягнення з відповідача суми боргу, а саме договір № 10734 від 12.01.2017, та договір, за яким позивач набув права вимоги до відповідача, а саме договір № 10737 від 12.01.2017, різняться між собою номером договору та сумою грошових зобов'язань, що по них виникли.

Звідси суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право грошової вимоги до відповідача, яке випливає з умов договору поставки продукції № 10734 від 12.01.2017.

Відповідно до статей 74 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд встановив, що позивач в процесі розгляду справи не довів обставин, які є підставою заявленого ним до відповідача позову.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, у зв'язку з чим в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІ-ПАК" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 28680,00 грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Повне рішення складено: 04.03.2019

Суддя В.М. Антонова