ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2019 м.Дніпро Справа № 904/8549/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Кощеєва І.М., Антоніка С.Г.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від прокуратури: Вороновська О.В., посвідчення №040413 від 20.01.2016, прокурор відділу;

від позивача: Полішко І.О., довіреність №-4-0.62-27/62-19 від 30.01.2019, представник;

від відповідача-1: Сірооченко А.В., довіреність №125 від 21.05.2018, адвокат;

від відповідача-2: представник не з'явився;

від третьої особи: Климук Д.С., довіреність №84 від 21.01.2019, представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Мар'янівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2018 у справі №904/8549/18 (суддя Воронько В.Д., повний текст рішення складено 29.11.2018)

за позовом: Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, м. Новомосковськ, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, м.Дніпро

до відповідача-1: Мар'янівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, с.Мар'янівська, Новомосковський район, Дніпропетровська область

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Орільський об'єднаний елеватор", м.Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1: Відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область

про визнання недійсним договору та зобов'язання звільнити земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Прокурор Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з позовною заявою до Мар'янівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та Товариства з обмеженою відповідальністю "Орільський об'єднаний елеватор" (надалі - ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор") про:

- визнання недійсним договору про спільну діяльність від 04.10.2017, укладеного між ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор" та Мар'янівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів та додаткових угод до вказаного договору від 10.04.2017 та від 22.12.2015;

- зобов'язання ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор" звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності загальною площею 60 га, кадастровий номер :01:001:7165, яку воно займає на підставі договору від 04.10.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний договір не відповідає вимогам статей 31, 92, 93, 96 Земельного кодексу України, статтям 1130, 1131 Цивільного кодексу України та не спрямований на настання обумовлених ним наслідків, що свідчить про його недійсність на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки надана відповідачу-1 в постійне користування для учбово - дослідного господарства земельна ділянка державної форми власності передана відповідачу-2 для ведення сільгоспвиробництва з метою отримання прибутку; умови спірного договору свідчать, що сторони фактично уклали договір оренди землі, що суперечить чинному законодавству та цілям, для яких надана земельна ділянка відповідачу-1.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 у справі №904/8549/17 позов задоволено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.07.2018 судові акти попередніх інстанцій скасовано та справу №904/8549/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2018 у справі №904/8549/17 (суддя Воронько В.Д.) позов задоволено; визнано недійсним договір №31-1 про спільну діяльність від 04.10.2017, укладений між Мар'янівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів та ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор", та додаткові угоди до вказаного договору від 10.04.2014 та від 22.12.2015; ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор" зобов'язано звільнити земельну ділянку державної форми власності загальною площею 60 га, кадастровий номер :01:001:7165; з Мар'янівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на користь Прокуратури Дніпропетровської області стягнуто 1 600 грн. витрат по сплаті судового збору; з ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор" на користь Прокуратури Дніпропетровської області стягнуто 1 600 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний правочин не спрямований на настання обумовлених ним наслідків та укладений всупереч приписам статей 92, 95, 96, 124 Земельного кодексу України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Мар'янівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить Центральний апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що:

- місцевий господарський суд мав залишити позов без розгляду, так як відсутні підстави звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом;

- суд першої інстанції прийняв рішення за відсутності в матеріалах справи саме належним чином засвідчених письмових доказів, якими обґрунтовує свій позов прокурор;

- місцевим господарським судом порушено та не застосовано абз. 2 ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, який визначає, що якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги;

- висновок суду першої інстанції про ненадання відповідачами витребуваних судом документів не відповідає дійсності; причини відсутності оригіналів оскаржуваних документів у сторін чи учасників справи судом не встановлювалось, жодного запиту чи вказівки учасникам справи повідомити суд будь- які причин їх відсутності матеріали справи не містять;

- місцевим господарським судом не дана належна оцінка документам, поданим Новомосковською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області разом із супровідним листом №01-87-2435вих18 від 21.09.2018; не з'ясовано яким чином, за яких обставин, та хто з працівників прокуратури отримав вказані документи, зрівняв їх з оригіналом, зробив про це відповідний напис та завірив їх своїм підписом;

- шкільний заклад спірну земельну ділянку в користування ТОВ «Орільський об'єднаний елеватор» не передавав, а останній її в користування чи володіння не отримав та не займає, а лише використовує спільно із школою для розвитку обох підприємств відповідно до цільового призначення земельної ділянки (спільного ведення навчально господарської діяльності).

Представники прокуратури, позивача та третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають їх необґрунтованими та безпідставними, просять Центральний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач-2 на виклик апеляційного господарського суду тричі не з'явився, відзив на апеляційну скаргу та витребуваних судом документів не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, з огляду на що колегія суддів вважає можливим переглянути справу в апеляційному порядку за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи Верховний Суд, скасовуючи рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 у даній справі, зазначив наступне:

"Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з даним позовом, до 15.12.2017) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду (ст. 36 Господарського процесуального кодексу України).

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Всупереч зазначеним вимогам законодавства, місцевий господарський суд прийняв рішення за відсутності в матеріалах справи саме належним чином засвідчених письмових доказів, якими обґрунтовує свій позов прокурор.

Обґрунтування суду апеляційної інстанції щодо прийняття до справи таких документів в тому вигляді, в якому їх надано прокурором, колегія суддів не може прийняти, оскільки такі документи не є допустимими доказами. Так, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судами вирішено спір за належними, проте недопустимими доказами у справі, наданими Прокурором в обґрунтування позовних вимог, а саме: державний акт на право користування землею №097060 від 1991 року, договір про спільну діяльність № 31-1 від 04.10.2011 з додатковими угодами до нього №1 від 10.04.2014, №2 від 22.12.2015, лист позивача від 20.06.2017 та інші документи (а.с. 21-41, т.1).

Невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи на підставі допустимих доказів унеможливлює перевірку судом касаційної інстанції правильності застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.

Також суди не з'ясували, чи рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації з точки зору наявності (чи відсутності) у нього прав та обов'язків за спірним договором (додатковими угодами).

Отже, зважаючи на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення спору".

Новий розгляд даної справи здійснюється відповідно до Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017, яка набула чинності 15.12.2017 (з подальшими змінами та доповненнями).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 2 цього Кодексу завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначено основні засади (принципи) господарського судочинства, серед яких: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; обов'язковість судового рішення.

Визначений ст. 13 Господарського процесуального кодексу України принцип змагальності сторін передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (положення аналогічного змісту викладено у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Перелік процесуальних обов'язків учасників справи встановлений ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої учасники справи зобов'язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

В силу принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому засобами доказування в господарському процесі, відповідно до ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків, які повинні відповідати вимогам, у тому числі, належності та допустимості, які визначені у ст.ст. 76, 77 цього Кодексу.

Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Матеріали справи свідчать, що під час первинного розгляду даної справи відповідачами, які є сторонами спірного договору та удаваність якого вони заперечують, не було представлено оригіналу цього договору та додатків до нього. В основу заперечень, викладених у відзивах на позов під час нового розгляду справи, відповідачами покладено саме питання неналежності та недопустимості доказів, долучених до позовної заяви Новомосковською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області, пов'язані з незасвідченням прокурором копій договору про спільну діяльність від 04.10.2011 та додаткових угод до нього від 10.04.2014 і від 22.12.2015, а також неможливістю встановлення відповідності цих копій оригіналам відсутніх документів.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, саме відповідачі як сторони спірного договору відповідно до визначеного чинним законодавством порядку ведення бухгалтерського та податкового обліків і фінансової звітності повинні забезпечувати збереження тексту договору, на умовах якого вони здійснюють визначені даним договором господарські операції та відображають їх у відповідних обліках. Відсутність належним чином оформленого первинного документа, яким у даному випадку є спірний договір, строк якого встановлений до 31.12.2023, виключає наявність підстав для відображення відповідачами у бухгалтерському (фінансовому) та податковому обліках змісту та наслідків операцій за цим договором, що ставить під сумнів реальність настання наслідків цієї фінансово-господарської діяльності та виконання зобов'язань за укладеним відповідачами договором.

При цьому, сам факт укладення договору про спільну діяльність №31-1 від 04.10.2011 та додаткових угод до нього від 10.04.2014 і від 22.12.2015 відповідачами не заперечений та не надано ними будь-яких заперечень з приводу того, що вони укладені на інших умовах, ніж ті, що зафіксовані у доданих до позовної заяви копіях цих документів.

На неодноразову вимогу Центрального апеляційного господарського суду (ухвали від 23.01.2019 та від 18.02.2019) відповідачі не надали витребуваних судом документів (спірного договору та додаткових угод до нього). Відповідач-1 послався на їх відсутність, без повідомлення будь-яких причин їх відсутності. Відповідач-2 на виклик апеляційного господарського суду тричі не з'явився, витребуваних судом документів не надав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідачі своїми діями по ненаданню суду оригіналів текстів оспорюваного правочину та додаткових угод до нього мають на меті свідомий вплив на результати вирішення спору.

Вищенаведені дії відповідачів, пов'язані з невиконанням законних вимог суду та нехтуванням принципу обов'язковості судових рішень, мають ознаки приховування доказів та, як наслідок, створюють перепони у своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленні всіх обставин справи. Тобто ці дії є порушенням встановлених законом процесуальних обов'язків учасників справи, яке перешкоджає суду у здійсненні ним правосуддя.

Частиною 9 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

24.09.2018 на виконання вимог ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2018 від Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області за супровідним листом від 21.09.2018 №01-87-2435вих18 до місцевого господарського суду надійшли засвідчені відповідно до вимог п. 5.27 Національного стандарту України "ДСТУ 4163-2003", затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003, копії державного акту на право постійного користування земельною ділянкою №097060, договору про спільну діяльність від 04.10.2011, додаткової угоди від 10.04.2014 до договору про спільну діяльність від 04.10.2011, додаткової угоди від 22.12.2015 до договору про спільну діяльність від 04.10.2011, які ідентичні поданим до суду разом із позовною заявою незасвідченим копіям вказаних документів.

Апелянт, пославшись на ч.9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, зазначив, що місцевий господарський суд безпідставно не застосував у спірних взаємовідносинах вказану норму.

Відповідно до ч.9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Виконання прокурором вимог суду щодо належного засвідчення раніше наданих незасвідчених копій документів не є дією, яка змінює зміст раніше поданих та надісланих на адресу відповідачів доказів у копіях, тому місцевий господарський суд правомірно не взяв до уваги тверджень відповідача-1, що прокурором не виконано вимог в частині надання підтвердження надсилання копій договору про спільну діяльність від 04.10.2011, додаткової угоди від 10.04.2014 та додаткової угоди від 22.12.2015 до даного договору іншим учасникам справи, зокрема відповідачам, які є сторонами цих угод.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться докази направлення на адресу третьої особи копії позовної заяви та доданих до неї документів (т. 3, а.с. 26-29), оскільки Відділ освіти Новомосковської районної державної адміністрації набув статусу учасника справи лише у процесі її нового розгляду господарським судом.

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про доцільність залучення Відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1, оскільки плата за оспорюваним договором надходить саме на його рахунок як головного розпорядника бюджетних коштів, відтак, рішення у справі може вплинути на права та обов'язки Відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації.

Прокуратурою Дніпропетровської області пояснено, що надані прокурором до суду копії спірного договору та додаткових угод до нього отримані Новомосковською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області під час вивчення стану додержання вимог законодавства при використанні земель закладів освіти та інтернатних установ на виконання завдання прокуратури Дніпропетровської області №08-374вих-16/214ОКВ від 12.08.2016, інформаційного листа Генеральної прокуратури України №05/1-803вих-479окв-16 від 25.11.2016 щодо захисту в суді інтересів держави, порушених під час надання у власність та користування земель сільськогосподарського призначення. Прокуратурою Дніпропетровської області зазначено, що перед зверненням до суду прокурором опрацьовувалась отримана з різних джерел інформація з вищевказаних питань, в тому числі з органів управління освітою.

Відповідно до ч.6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, на яку посилається апелянт, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідачами не надано суду будь-яких доказів, які б ставили під сумнів відповідність наданих прокурором копій спірного договору з додатковими угодами до нього їх оригіналам.

Враховуючи вищенаведене та з огляду на ухилення відповідачами від подання витребуваних судом документів, колегія суддів на виконання завдань господарського судочинства з метою ефективного захисту порушених прав і законних інтересів держави, розглядає дану справу за наявними в ній доказами, які визнає належними та допустимими.

За наявними у матеріалах справи доказами судом встановлено, що на підставі Державного акту на право користування землею №097060 від 1991 року, виданого Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради, відповідачу-1 надано в безстрокове та безоплатне користування 60 га землі в межах згідно з планом землекористування для навчально-дослідного господарства.

04.10.2011 між Мар'янівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів (школа, відповідач-1) та ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор" (елеватор, відповідач-2) укладений договір про спільну діяльність №31-1 (далі - договір) строком дії до 31.12.2015, який додатковою угодою №2 від 22.12.2015 був продовжений до 31.12.2023. Також до договору була укладена додаткова угода №1 від 10.04.2014, якою внесені зміни в частині реквізитів оплати.

За умовами договору сторони зобов'язались спільно діяти в галузі сільськогосподарського виробництва з метою розвитку обох підприємств та отримання прибутку. Для цього школа (відповідач-1) зобов'язалась надати в обробіток земельну ділянку загальною площею 60 га, з яких 50 га пашні та 10 га саду (багаторічних насаджень), якою школа користується відповідно до акту на право постійного користування, а елеватор (відповідач-2) - проводити комплексні роботи по обробітку землі власними засобами.

Згідно п. 2.2 договору школа (відповідач-1) зобов'язана не втручатись у господарську діяльність та виконання умов цього договору.

Відповідно до п.2.4 договору елеватор (відповідач-2) зобов'язався використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та її цільового призначення; додержуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що за виконаний комплекс робіт відповідач-2 здійснює відповідачу-1 плату в грошовій формі, залишаючи в своєму розпорядження весь вирощений об'єм сільськогосподарської продукції. Розмір оплати визначається за домовленістю сторін, але не може бути меншим від розміру орендної плати, встановленого чинним законодавством з урахуванням індексів інфляції на день розрахунків та змінами в законодавстві, згідно нормативно-грошової оцінки землі. Повний розрахунок по договору здійснюється до 31 грудня поточного року (п. 3.2 договору).

Позовні вимоги керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до відповідачів про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 04.10.2011 та додаткових угод до нього обґрунтовані тим, що при укладенні цього договору сторонами було порушено приписи ст. ст. 31, 92, 93, 96 Земельного кодексу України, ст. ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України, наслідком чого стало незаконне використання ТОВ "Орільський об'єднаний елеватор" земельної ділянки навчального закладу. Тому прокурор просить визнати вищезазначений договір про спільну діяльність та додаткові угоди до нього недійсними на підставі ч. ч. 1, 2, 5 ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та зобов'язати відповідача-2 звільнити займану ним земельну державної форми власності загальною площею 60 га.

Підставою звернення прокурора з даним позов зазначено виявлений факт використання земельної ділянки, яка закріплена на праві постійного користування за державним навчальним закладом, усупереч порядку встановленому законодавством.

Прокурором визначено позивачем у справі Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області як уповноважений орган у сфері здійснення контрою за дотриманням вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо- геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Підпунктом 31 п. 4 вищезазначеного Положення передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Згідно п. 1 та пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.

За твердженням прокурора, Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області не виконуються надані законом повноваження щодо здійснення контролю за використанням державного майна, внаслідок чого в період з 04.10.2011 (момент укладення договору про спільну діяльність) по 22.09.2017 (момент пред'явлення позову) Мар'янівська загальноосвітня школа І-Ш ступенів використовує земельну ділянку загальною площею 60 га, надану в постійне користування для навчально-дослідного господарства, в порушення законодавства.

Порушення інтересів держави в даному випадку, за твердженням прокурора, полягає в тому, що при укладенні договору не дотримано встановлений законодавством порядок набуття та реалізації прав на землю, як особливого об'єкту цивільних відносин, а також порушені майнові інтереси держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява N42454/02, п.35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N1604(2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч.2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч.3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N 806/1000/17).

В обґрунтування підстав для здійснення представництва інтересів держави заявник зазначає, що порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що спірний договір про спільну діяльність та додаткові угоди до нього укладено з грубим порушенням вимог законодавства. Вказує, що уповноважений орган у сфері земельних відносин - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області протягом тривалого часу не здійснює захист інтересів держави та реалізацію наданих законом повноважень щодо визнання недійним договору про спільну діяльність, який укладено з порушеннями вимог чинного законодавства, що призводить до порушення майнових інтересів держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п.3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України.

Колегія суддів вважає, що наведені Новомосковською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області у позовній заяві обставини свідчать про наявність підстав для реалізації прокурором представницьких повноважень, передбачених ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

При цьому, Законом України "Про прокуратуру" не визначено ані форми, в якій прокурор має зробити відповідне повідомлення, ані за який саме термін необхідно повідомити відповідного суб'єкта владних повноважень, в інтересах якого прокурор має намір звернутися до суду.

У матеріалах справи міститься копія повідомлення Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області від 20.09.2017 за №01-91-2632вих.17, адресованого Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про підготовку для подання до Господарського суду Дніпропетровської області позовної заяви в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Дане повідомлення не містить інформації про його отримання Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Однак, позивач не заперечив факт отримання листа прокуратури про представництво його інтересів. Матеріали справи свідчать, що позивач підтримує заявлений в його інтересах позов у повному обсязі та просить суд задовольнити вимоги прокурора.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість звернення керівника Новомосковської місцевої прокурори Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до Господарського суду Дніпропетровської області з даним позовом та наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст. 626, 627 Цивільного кодексу України).

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Як передбачено ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Згідно ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 Цивільного кодексу України передбачено, що умовами договору про спільну діяльність, який укладається у письмовій формі, визначається координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статут виділеного для спільної діяльності майна, їх участь у результатах спільних дій (в тому числі в розподіленні прибутку, отриманого в результаті такої діяльності та інше).

Разом з тим, аналіз ст. 1130 Цивільного кодексу України та положень укладеного відповідачами договору №31-1 від 04.10.2011 дає суду підстави для висновку, що оспорюваний договір не може вважатись договором про спільну діяльність.

Як вбачається зі змісту п. п. 1.3, 1.6 Статуту відповідача-1, Мар'янівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Новомосковської районної ради Дніпропетровської області є юридичною особою, що належить до комунальної власності районної ради.

Відповідно до п. 1.2, п. 4.1 Статуту відповідача-1 засновником навчального закладу є Новомосковська районна рада; управління навчальним закладом здійснюється відділом освіти Новомосковської районної державної адміністрації.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" (який діяв на момент укладення спірного договору) навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 63 цього Закону передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій передаються їм у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що Мар'янівській середній школі (правонаступником якої є відповідач-1) на підставі державного акту на право користування землею серії Б №097060, виданого виконавчим комітетом Новомосковської районної (міської) Ради депутатів трудящих, належить право безстрокового та безоплатного користування земельною ділянкою площею 60 га в межах згідно з планом користування для навчально-дослідного господарства.

Статтею 92 Земельного Кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, а також врегульовано, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває вичерпний перелік суб'єктів, серед яких є: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; заклади освіти незалежно від форми власності.

У постійного користувача відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою, а земельна ділянка, яка надана на праві постійного користування, залишається у державній власності.

Таким чином, наділений правом постійного користування земельною ділянкою відповідач-1 фактично передав земельну ділянку відповідачу-2, не маючи права розпоряджатися нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

З тексту оспорюваного договору вбачається, що жодної спільної господарської мети сторони не мали, окрім здійснення відповідачем-2 господарської діяльності з сільськогосподарського товаровиробництва на земельній ділянці, що перебуває в постійному користуванні відповідача-1. Можливість спільних дій відповідачів з метою, визначеною предметом цього договору, виключається у зв'язку з тим, що Мар'янівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів є неприбутковою установою, що унеможливлює досягнення сторонами договору розвитку їх підприємств та отримання прибутку. За умовами спірного договору лише відповідач-2 отримує вигоду у вигляді виробленої сільгосппродукції, натомість набуття відповідачем-1 будь-яких прав на вироблену сільгосппродукцію не передбачено, узгоджено лише отримання від відповідача-2 фіксованої грошової суми.

Надані відповідачем-1 на підтвердження факту спільного використання земельної ділянки з відповідачем-2 докази, а саме: графіки проведення навчально-виробничої практики на 2012-2013, 2014-2015, 2016-2017 навчальні роки; графіки проведення навчальних екскурсій на 2013-2014 навчальні роки, витяги з класних журналів, переліки наказів з загальної (основної) діяльності закладу за 2011-2017 роки, накази про проведення навчальної практики для учнів на кожен навчальний рік не відображають інформації щодо спільного використання земельної ділянки відповідачами, а стосуються лише навчального плану школи.

Тож, уклавши спірний договір, відповідач-1 надав передбачені ст.92 Земельного кодексу України права володіння та користування земельною ділянкою відповідачу-2, яким за умовами цього договору має здійснюватись обробіток землі та збір врожаю. А відповідач-1, у свою чергу, як свідчить п. 3.1 даного договору, отримує від відповідача-2 грошовий платіж в розмірі, який не може бути меншим від розміру орендної плати, встановленого чинним законодавством з урахуванням індексів інфляції на день розрахунків та змінами в законодавстві, згідно нормативно-грошової оцінки землі.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

На підставі аналізу, наведеного у ст. 13 Закону України "Про оренду землі", визначення договору оренди землі та умов спірного договору вбачається, що за змістом договору №31-1 від 04.10.2011 між відповідачами фактично склалися правовідносини з оренди землі, оскільки при оренді землі здійснюється обробіток ґрунту, що становить собою користування земельною ділянкою, внаслідок якого вирощується товарна сільськогосподарська продукція. З огляду на наведене, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Таким чином, з умов оспорюваного договору вбачається, що відповідач-1 фактично передав відповідачу-2 на платній основі земельну ділянку, що перебуває у його постійному користуванні, а тому положення даного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

Згідно ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки. Укладення спірного договору призводить до порушення майнових інтересів держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності, що виявилося у вибутті з користування земельної ділянки без згоди власника та з порушенням встановленої законом процедури.

Окрім того, за змістом приписів ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.

З огляду на умови спірного договору, земельна ділянка фактично використовується відповідачем-2 для ведення сільгоспвиробництва з метою отримання прибутку, в той час як ця земельна ділянка надана відповідачу-1 для навчально-дослідного господарства.

Таким чином, умовами спірного договору порушено цільове призначення земельної ділянки, що суперечить положенням ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що оспорюваний договір, укладений відповідачами, не відповідає приписам ст.ст. 92, 95, 96, 124 Земельного кодексу України та не спрямований на настання обумовлених ним наслідків відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

При цьому, відсутність підписаного між сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки не спростовує того, що оспорюваний договір за змістом фактичних відносин може вважатися договором оренди земельної ділянки, а неналежне оформлення в даному випадку відносин оренди й є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, земельна ділянка державної форми власності площею 60 га, займана відповідачем-2 на підставі договору №31-1 від 04.10.2011, підлягає звільненню.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом визнання недійсним договору №31-1 про спільну діяльність від 04.10.2011, укладеного між відповідачами, та зобов'язання останнього звільнити займану ним на підставі цього договору земельну ділянку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, внаслідок чого оскаржуване рішення, яке прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, пов'язані з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, покладаються на Мар'янівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів.

З огляду на викладене та керуючись ст. 129, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Мар'янівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2018 у справі №904/8549/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту до Верховного Суду.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя С.Г. Антонік

(Повний текст постанови складено 11.03.2019).