СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2019 р. Справа № 922/2220/18

Східний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого: суддів: За участю представників сторін: від Прокуратури: від позивача-1: від позивача-2: від відповідача: Чернота Л. Ф. Зубченко І. В., Стойка О.В. Набекало М.М. за службовим посвідченням №050104 від 25.06.2018 р. не з'явився Євко Ю.С. - в.о. директора Згідно наказу №175-к від 09.11.2018 р. не з'явився
розглянувши апеляційну скаргу (вх.№1396Х/3) Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків
на рішення Господарського суду Харківської області
від13.11.2018 року (повний текст підписано 22.11.2018 року)
у справі за позовом до про№922/2220/18 (суддя - Н. В. Калініченко) Військової прокуратури Харківського гарнізону, м. Харків в інтересах держави в особі: Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ; Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків стягнення коштів
В С Т А Н О В И В:

Заступник військового прокурора Військової прокуратури Харківського гарнізону звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі державного концерну "Укроборонпром" та державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування" з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", про стягнення 1112885,51 грн., в тому числі: 809 342,39 грн. основного боргу за укладеним між Державним підприємством «Харківський завод транспортного устаткування"та Приватним акціонерним товариством "Харківський завод транспортного устаткування" договором на створення і передачу науково-технічної продукції від 11.04.2016 р. №25/1-16 та нараховані на цей борг 130 964,71 грн. інфляційних втрат, 34 990,20 грн. 3% річних, 80 934,24 грн. пені та 56 653,97 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.11.2018 року у справі №922/2220/18 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків на користь Державного підприємства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків 809 342,39 грн. основної заборгованості, 130 964,71 грн. інфляційних втрат та 34 923,68 грн. 3% річних.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків на користь Військової прокуратури об'єднаних сил, м. Краматорськ, Донецька область 14 628,46 грн. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано, зокрема з тих підстав, що відповідачем, в порушення умов договору № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2018 року, не сплачено вартість виконаних робіт в сумі 809 345,39 грн., а тому позовні вимоги прокурора про стягнення зазначеної суми основного боргу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 34 990,20 грн. 3% річних та 130 964,71 грн. інфляційних втрат, суд зазначив, що нарахування прокурором заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних здійснено правомірно на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України із вірним визначенням періоду прострочення та вірно визначено суму інфляційних, проте сума 3% річних визначенаа арифметично невірно. При здійсненні відповідного перерахунку зазначеної сум 3 % , суд визначив що загальний розмір 3% річних становить 34 923,68 грн.

Щодо заявленої до стягнення пені в сумі 80 934,24 грн. пені, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з того, що прокурором взагалі не надано розрахунку проведення нарахування пені (не визначено ні початку, ні кінця проведення нарахування), а лише зазначено термін, протягом якого тривало порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, що зумовлює неможливість суду самостійно визначити період нарахування пені, оскільки при розгляді справи суд не зобов'язаний здійснювати "перерахунок" замість прокурора розрахованої останнім суми пені, а повинен перевірити обґрунтування і правильність здійсненого прокурором нарахування такої суми, скороченість строків на нарахування та пред'явлення до стягнення пені, виходячи з її правової природи.

Щодо заявленого до стягнення 56 653,97 грн. штрафу, нарахованого прокурором на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з того, що застосування санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, зокрема за прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу, в той час як відповідач порушив умови договору №25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, в частині грошового зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт.

Відхиляючи заперечення відповідача щодо відсутності обґрунтування подання прокурором позовної заяви в інтересах держави в особі позивачів, суд першої інстанції зазначив те, що 1-й позивач-Державний концерн «Укроборонпром» є суб`єктом господарювання, який Законом України «Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" та Статутом наділений делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, а 2-й позивач - державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" як підприємство, яке входить до переліку державних підприємств, що включені до переліку ДК "Укроборонпром", відповідно до додатку до постанови КМУ від 29 грудня 2010 року №1221, є безспірним учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері. Відповідно, пред'явлення позову прокурором в інтересах держави в особі позивачів викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки другим позивачем не вжито заходів щодо стягнення в судовому порядку заборгованості, що є предметом даного спору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків 11.12.2018 року звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 11.12.2018 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 13.11.2018 року у справі №922/2220/18 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що на порушення вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статей 23, 24 Закону України «Про прокуратуру, прокурор при зверненні з даним позовом не обґрунтував підстав представництва інтересів держави в суді в особі визначених ним позивачів-Державного концерну «Укроборонпром» та Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування». Зокрема, відповідач зазначає, що на момент звернення прокурора із позовом у даній справі, Державне підприємство «Харківський завод транспортного устаткування» не був учасником оборонно-промислового комплексу, оскільки відповідно до наказу ДК «Укроборонпром» від 18.06.2018 р. №103 він був включений до списку оборонних підприємств, які підлягають передачі в управління Фонду державного майна України для здійснення приватизації, зважаючи на те, що зазначене підприємство тривалий час не здійснює випуск продукції військового призначення та припинило будь-яке виробництво та існує лише за рахунок розпродажу майна та з його статуту виключені види діяльності, що пов`язані з виробництвом зброї та боєприпасів.

Також відповідач зазначає про те, що Державний концерн «Укроборонпром» не віднесено чинним законодавством до органів, які здійснюють функції держави у спірних тправовідносинах, як того вимагає ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та стаття 53 Господарського процесуального кодексу України в якості умови для визначення позивача, в особі якого прокурор звертається в інтересах держави. Таким органом, на думку прокурора, є виключно Кабінет Міністрів України і представництво інтересів держави в його особі, відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає письмової вказівки чи наказу Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника.

Крім цього відповідач зазначає, що господарським судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що оскільки відповідач не здійснив попередньої оплати 40% вартості робіт у встановлений Договором строк, відповідно до положень ч. 2 статті 538 Цивільного кодексу України наслідком невиконання ним цього обов`язку може бути лише дії позивача щодо зупинення виконання ним своїх обов`язків з виконання робіт або відмови від їх виконання, що позбавляє його права на оплату робіт виконаних в порушення умов Договору за відсутності попередньої оплати.

Крім цього, відповідач посилається на той факт, що на час винесення оскаржуваного рішення судом був відсутній борг за спірним Договором, оскільки між 2-м позивачем та відповідачем було проведено залік зустрічних однорідних вимог та відповідний Акт зарахування був підписаний відповідачем та переданий 2-му позивачеві для підписання і повернений після закінчення підготовчого засідання і у зв`язку з цим не міг бути наданий своєчасно.

Скаржник зазначає про те, що Договір, на підставі якого прокурор просить стягнути спірні суми є неукладеним, оскільки сторони не досягли всіх істотних умов такого договору, зокрема не погодили в порядку п. 4.1. Договору вартості робіт у протоколі узгодження ціни, зазначивши в ньому лише вартість, яка запропонована відповідачем за відсутності заповненої графи»Погоджено замовником» та «Прийнято».

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2018 року визначено колегію у складі: Чернота Л. Ф. - головуючий суддя (доповідач), судді: Радіонова О. О., Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків залишено без руху та зобов'язано заявника впродовж 10-ти днів з моменту отримання ухвали, усунути зазначені в ній недоліки, а саме: доплатити судовий збір у розмірі 21 642,69 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 13.11.2018 року у справі №922/2220/18 та надати належні докази такої оплати (оригінал платіжного доручення про сплату судового збору).

З метою усунення недоліків, визначених ухвалою про залишення апеляційної скарги без руху, від скаржника 14.01.2019 року (в межах встановленого строку) на поштову адресу Східного апеляційного господарського суду надійшла заява б/н від 14.01.2019 року про усунення недоліків з доданими оригіналом платіжного доручення №147 від 11.01.2019 року на суму 21 642,69 грн. про сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 13.11.2018 року у справі №922/2220/18. Тобто, з наданих Приватним акціонерним товариством "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків документів вбачається, що останнім усунуто недоліки поданої апеляційної скарги у визначений судом строк.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі №922/2220/18 та встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 05.02.2019 року включно з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч. 2 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

06.02.2019 р. від прокурора на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У зв'язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії Радіонової О. О. на момент вирішення питання про призначення справи до розгляду, на підставі доповідної записки головуючого судді Черноти Л. Ф., розпорядженням керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/2220/18, яким визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Чернота Л. Ф., судді : Стойка О. В., Зубченко І. В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду, винесеною у складі колегії суддів: головуючий суддя - Чернота Л. Ф., судді: Стойка О. В., Зубченко І. В. розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 13.11.2018 року у справі №922/2220/18 призначено на 06.03.2019 о 10:00 год.

06.03.2019 р. на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з прийняттям участі при розгляді справи у Чутівському районному суді Полтавської області, та неможливістю бути присутнім під час розгляду даної справи.

У судовому засіданні 06.03.2019 р. представник позивача-2 просив залишити апеляційну скаргу ПАТ «ХЗТУ» на рішення господарського суду Харківської області від 13.11.2018 р. у справі №922/2220/18 без задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 13.11.2018 р. у справі №922/2220/18 без змін.

Прокурор в судовому засіданні 06.03.2019 р. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники позивача-1 та відповідача в судовому засіданні 06.03.2019 р. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просять оскаржуване рішення залишити без змін.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, а саме, повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак, позивач-1 та відповідач наданими процесуальними правами не скористалися та в судове засідання не з'явились. Заяв про відкладення судового засідання від позивача-1 не надходило.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю позивача-1 та відповідача.

Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 ГПК України фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою технічних засобів фіксації та було складено протокол судового засідання.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача-2 та прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено наступне.

11 квітня 2018 року між другим позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено договір №25/6-16 на створення і передачу науково-технічної продукції. Відповідно до п. 2.1 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 01 вересня 2016 року), замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати зумовлену технічним завданням (додаток №1) та переліком РКД (додаток № 3) розробку РКД підйомної установки УПА-70/80ПХ, розробку технічної пропозиції підйомної установки УПА-80/100 та корегування РКД пересувних парогенераторних установок УПП-1600/100-260-01 та насосних установок УНП-1600х40 стосовно переводу на шасі КрАЗ Євро-5.

Склад робіт, а також строки виконання встановлені "Календарним планом робіт" (п. 2.2 Договору).

Вартість робіт договірна, встановлюється протоколом погодження договірної ціни (додаток № 4) у сумі 1 420 804,66 грн., в тому числі ПДВ 236 800,78 грн. (п. 4.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 01 вересня 2018 року).

Після закінчення кожного етапу та закінчення роботи в цілому виконавець надає замовнику акт здачі-приймання виконаних робіт, який повинен бути підписаний замовником протягом 10 календарних днів з дати отримання або надання мотивованої письмової відмови від його підписання в такий же строк.

Якщо протягом 10 календарних днів акт здачі-приймання не підписаний та не надана мотивована відмові від підписання, то акт вважається таким, що підписаний. Для виконання робіт по договору замовник в строк протягом 60 банківських днів після підписання договору перераховує на рахунок виконавця аванс у розмірі 40% від вартості робіт по договору. Сума отриманого авансу зараховується в загальну суму оплати за виконані роботи по договору.

Остаточний розрахунок за надані за цим договором послуги замовник здійснює шляхом перерахування грошових коштів протягом десяти банківських днів з моменту підписання обома сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт. Розрахунок здійснюється у національній валюті України у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку замовника на поточний рахунок виконавця, згідно п.п. 4.2, 4.3.1, 4.3.2, 4.4 Договору.

У випадку несвоєчасного остаточного розрахунку замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі 0,3% від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день невиконання/затримки, але не більше 10% від суми грошового зобов'язання. Відповідальність сторін у частині, що неврегульована даним договором, регулюється чинним законодавством України, відповідно до умов п.п. 6.3, 6.5 Договору.

Пунктом 9.7 Договору сторони погодили, що даний договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, а в частині виконання зобов'язань - до повного їх виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, другий позивач в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання за договором №25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі виконаних робіт від 31 жовтня 2016 року на суму 500 000,44 грн.; від 30 листопада 2016 року на суму 443 093,76 грн.; від 30 грудня 2016 року на суму 443 093,76 грн., втім відповідачем лише частково сплачено вартість виконаних робіт на загальну суму 576 845,57 грн.

Зазначене стало підставою для подання позову у даній справі про стягнення спірних сум заборгованості за наведеним Договором та нарахованими на неї сум інфляційних, 3% річних, пені та штрафу.

Як зазначено вище, в обґрунтування свого висновку про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що відповідачем, в порушення умов договору №25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2018 року, не сплачено вартість виконаних робіт в сумі 809 345,39 грн., а тому позовні вимоги прокурора про стягнення зазначеної суми основного боргу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 34 990,20 грн. 3% річних та 130 964,71 грн. інфляційних втрат, суд зазначив, що нарахування прокурором заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних здійснено правомірно на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України із вірним визначенням періоду прострочення та вірно визначено суму інфляційних, проте сума 3% річних визначенаа арифметично невірно. При здійсненні відповідного перерахунку зазначеної сум 3 %, суд визначив що загальний розмір 3% річних становить 34 923,68 грн.

Щодо заявленої до стягнення пені в сумі 80 934,24 грн., суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з того, що прокурором взагалі не надано розрахунку проведення нарахування пені, не визначено ні початку, ні кінця проведення нарахування. При розгляді справи, суд повинен перевірити обґрунтування і правильність здійсненого прокурором нарахування такої суми, скороченість строків на нарахування та пред'явлення до стягнення пені, виходячи з її правової природи.

Щодо заявленого до стягнення 56 653,97 грн. штрафу, нарахованого прокурором на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з того, що застосування санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо, зокрема за прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу, в той час як відповідач порушив умови договору №25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, в частині грошового зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт.

Відхиляючи заперечення відповідача щодо відсутності обґрунтування подання прокурором позовної заяви в інтересах держави в особі позивачів, суд першої інстанції зазначив те, що 1-й позивач - Державний концерн «Укроборонпром» є суб`єктом господарювання, який Законом України «Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" та Статутом наділений делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, а 2-й позивач -державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" як підприємство, яке входить до переліку державних підприємств, що включені до переліку ДК "Укроборонпром", відповідно до додатку до постанови КМУ від 29 грудня 2010 року №1221, є безспірним учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері. Відповідно, пред'явлення позову прокурором в інтересах держави в особі позивачів викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки другим позивачем не вжито заходів щодо стягнення в судовому порядку заборгованості, що є предметом даного спору.

Зазначені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів відповідають обставинам справи та зроблені з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Приписами статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до статті 892 Цивільного кодексу України, за договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт підрядник (виконавець) зобов'язується провести за завданням замовника наукові дослідження, розробити зразок нового виробу та конструкторську документацію на нього, нову технологію тощо, а замовник зобов'язується прийняти виконану роботу та оплатити її.

Згідно з п. 1 та п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, договору; одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Умовами статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами статті 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Приписами статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарський суд першої інстанції правомірно на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів- актів приймання-передачі виконаних робіт від 31 жовтня 2016 року на суму 500 000,44 грн.; від 30 листопада 2016 року на суму 443 093,76 грн.; від 30 грудня 2016 року на суму 443 093,76 грн. встановив факт виконання позивачем робіт за Договором та їх часткову оплату відповідачем лише на загальну суму 576 845,57 грн. та наявність у зв`язку з цим спірної суми основного боргу за Договором - 809 342,39 грн., яка підлягає стягненню як обгрунтована.

Відповідачем факти виконання зазначених робіт та їх прийняття за наведеними актами без зауважень та їх часткової оплати не заперечує.

Проте, в обґрунтування своїх заперечень щодо наявності заборгованості зазначає на те, що Договір, на підставі якого прокурор просить стягнути спірні суми є неукладеним, оскільки сторони не досягли всіх істотних умов такого договору, зокрема не погодили в порядку п. 4.1. Договору вартості робіт у протоколі узгодження ціни, зазначивши в ньому лише вартість, яка запропонована відповідачем за відсутності заповненої графи «Погоджено замовником» та «Прийнято».

Зазначені посилання обґрунтовано спростовано судом першої інстанції, з посиланням на зміст п. 4.1 договору № 25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, в редакції додаткової угоди № 1 від 01 вересня 2016 року, яка (додаткова угода) підписана представниками другого позивача та відповідача, та скріплена печатками вказаних підприємств та на зміст складеного у відповідності до цієї угоди Протоколом узгодження ціни.

В цій Додатковій угоді (т. 1 а.с. 25) сторони виклали пункт 4.1. Договору в наступній редакції: вартість робіт договірна, встановлюється протоколом погодження договірної ціни (додаток № 4) у сумі 1 420 804,66 грн., в тому числі ПДВ 236 800,78 грн.

В Протоколі погодження ціни, який підписаний керівниками сторін та скріплений печатками сторін (т. 1 а.с. 29) сторони зазначили, що вони погодили договірну ціну за Договором, зазначили види робіт, стосовно яких погоджена ціна та відомості щодо відповідної ціни зазначили в графі(реквізиті) запропоновано виконавцем». При цьому, незаповнення реквізитів Протоколу «Погоджено замовником» та «Прийнято» не свідчить про неузгодження договірної ціни відповідачем -замовником, з огляду на те, що сторони в підписаному ними Протоколі однозначне зазначили про досягнення згоди щодо ціни договору, й, відповідно наявність відомостей про ціну договору лише в реквізиті «Запропоновано виконавцем», в контексті змісту цього документа слід розуміти про узгодження обома сторонами запропонованої виконавцем ціни. Саме зазначені відомості про узгоджену в протоколі ціну сторони підтвердили в Додатковій угоді до Договору та в підписаних ними без зауважень, в тому числі щодо вартості робіт, актах прийняття виконаних робіт.До того ж, як зазначено вище, відповідач частково сплатив виконані роботи і при цьому матеріали справи не містять будь-яких звернень відповідач до позивача щодо непогодження чи неправильного визначення вартості робіт.

Таким чином сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів підтверджується погодження сторонами ціни Договору.

До того ж, визнання договору неукладеним можливе лише на стадії його укладення, а не на стадії його виконання, яке вже відбулося у спірних правовідносинах.

Відповідна правова позиція щодо неможливості визнання неукладеним договору на стадії його виконання викладена,зокрема в постановах Верховного суду України від 25.06.2011 р. у справі № 3-58гс 11та від 06.07.2016 р. у справі № 3-436гс16.

Також є безпідставними доводи відповідача щодо того, що нездійснення відповідачем попередньої оплати 40% вартості робіт у встановлений Договором строк, відповідно до положень ч. 2 статті 538 Цивільного кодексу України має наслідком лише дії позивача щодо зупинення виконання ним своїх обов`язків з виконання робіт або відмови від їх виконання, що позбавляє його права на оплату робіт виконаних в порушення умов Договору за відсутності попередньої оплати.

Відповідно до статті 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Виходячи з наведеної норми, виконання зустрічного зобов`язання (в спірних договірних правовідносинах виконання робіт позивачем), незважаючи на невиконання іншою стороною відповідного передуючого обов`язку ( в спірних правовідносинах-здійснення 40% оплати), допускається а тому не вважається правопорушенням. При цьому, в зазначеній статті прямо зазначено, що в наведеному випадку суб`єкт передуючого обов`язку залишається зобов`язаним його виконати.

При цьому виконання стороною договору свого зустрічного зобов`язання за Договором при невиконанні іншою стороною умов договору щодо здійснення попередньої оплати не є вчиненням конклюдентних дій щодо зміни строку оплати. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 07.10.2014 р. у справі №904/4451/13.

Здійснення стороною зупинення виконання свого зустрічного обов`язку чи відмови від його виконання в разі невиконання іншою стороною відповідного передуючого обов`язку визначено ч. 3 статті 538 Цивільного кодексу України як право відповідної сторони, яке сторона відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України здійснює на власний розсуд, а тому відповідач безпідставно посилається на відповідні правомочності як на єдиний наслідок невиконання ним свого обов`язку зі здійснення попередньої оплати.

Зважаючи на наведені норми, невиконання відповідачем свого обов`язку щодо здійснення попередньої оплати 40% вартості передбачених договором робіт не є підставою для звільнення останнього від обов`язку з повної оплати вже виконаних за договором робіт у встановлений п. 4.3.2. Договору строк остаточної (повної) оплати всіх виконаних робіт.

Також безпідставними є посилання відповідача на відсутність на час прийняття рішення основного боргу за Договором через проведення сторонами заліку зустрічних однорідних вимог,оскільки ним не надано будь-яких доказів існування відповідних зустрічних вимог.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Щодо позовних вимог про стягнення заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, 3% річних. пені та штрафу, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про повне стягнення суми інфляційних, часткове стягнення суми 3% річних та відмови у стягненні пені та штрафу, пославшись на наступні підстави.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України,порушенням зобов`язання є невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, як зазначено вище, відповідач не виконав свої зобов`язання в частині оплати виконаних за Договором робіт на суму 809342,39 грн., він є боржником, який прострочив відповідне грошове зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування прокурором заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних за розрахунком визначено вірно, однак розрахунок розміру 3% річних здійснено арифметично невірно.Арифметично вірним є розмір 3% річних 34 923,68 грн. За таких обставин, суд першої інстанції правомірно зазначив, що позов в частині стягнення на користь позивача з відповідача 3% річних у розмірі 34 923,68 та інфляційних втрат у розмірі 130 964,71 грн. є обґрунтованим, правомірним, а в частині вимог про стягнення з відповідача 66,52 грн. 3% річних є необґрунтованим та безпідставно заявленим.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, одним з наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3 Договору другим позивачем та відповідачем передбачено відповідальність, у разі несвоєчасної оплати вартості виконаних робіт, у вигляді пені.

Водночас, з огляду на те, що прокурором взагалі не надано розрахунку проведення нарахування пені (не визначено ні початку, ні кінця проведення нарахування), а лише зазначено термін, протягом якого тривало порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, неможливість суду самостійно визначити період нарахування пені, оскільки при розгляді справи суд не зобов'язаний здійснювати "перерахунок" замість прокурора розрахованої останнім суми пені, а повинен перевірити обґрунтування і правильність здійсненого прокурором нарахування такої суми, скороченість строків на нарахування та пред'явлення до стягнення пені, виходячи з її правової природи, вищевказане є підставою задля відмови в задоволенні цієї частини вимог.

Також прокурором заявлено вимогу про стягнення 56 653,97 грн. штрафу, нарахованого на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України.

Пунктом 2 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив умови договору №25/1-16 на створення і передачу науково-технічної продукції від 11 квітня 2016 року, в частині оплати вартості виконаних робіт. Тобто, відповідачем допущено прострочення саме грошового зобов'язання (оплата вартості виконаних робіт), що унеможливлює в даному випадку застосування припису ч. 2 ст. 231 ГК України. Дана правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 915/507/17 від 11 липня 2018 року, та Верховного суду України, викладеною у постанові №3-1гс14 від 04 лютого 2014 року.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволені позовних вимог прокурора про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 56 653,97 грн.

Щодо доводів відповідача стосовно порушення прокурором при зверненні з позовом вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статей 23, 24 Закону України «Про прокуратуру» в частині обґрунтування підстав представництва інтересів держави в суді в особі визначених ним позивачів-Державного концерну «Укроборонпром» та Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування», господарський суд першої інстанції правомірно відхилив їх як безпідставні, зважаючи на наступне.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

З метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами Кабінет Міністрів України постановою від 29 грудня 2010 р. за №1221 утворив Державний концерн "Укроборонпром" з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком до цієї постанови.

Законом України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", прийнятим 16.06.2011р. та який набрав чинності із дня опублікування - 09.07.2011р. (Голос України від 09.07.2011 № 123) визначено особливості та правові основи управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" до об'єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать: майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну "Укроборонпром".

Статтею 3 вищевказаного Закону встановлено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України та Державний концерн "Укроборонпром".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності.

Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади.

Концерн діє на підставі цього Закону та Статуту, який затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Наглядової ради Концерну.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 за № 993 затверджено Статут Державного концерну "Укроборонпром". В додатку до статуту також затверджено

Перелік державних підприємств - учасників Державного концерну "Укроборонпром".

Відповідно до пункту 1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №993 та зареєстрованого Державним реєстратором 07.10.2011, номер запису 0040740, встановлено, що Державний концерн "Укроборонпром" є державним господарським об'єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром".

Функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

Права та обов'язки Концерну в процесі управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, яке здійснює Концерн, передбачені статтею 7 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Поряд із зазначеними повноваженнями, визначеними Законом України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", Державний концерн "Укроборонпром" наділений статутними повноваженнями.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що пунктом 17 Статуту Концерну визначений перелік основних (однак не вичерпних) предметів діяльності Концерну відповідно до покладених на нього завдань.

В силу зазначеного, Державний концерн "Укроборонпром" може як самостійно здійснювати господарську діяльність, так і залучати до статутної діяльності інших учасників Концерну для виготовлення продукції.

Одночасно Державний концерн "Укроборонпром" може здійснювати управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Саме ці повноваження є делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Здійснюючи повноваження з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, Державний концерн "Укроборонпром" є суб'єктом Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 20 травня 2016 року, введеного в дію Указом Президента України від 2 серпня 2016 року № 323/2016 "Про заходи з розвитку оборонно-промислового комплексу України".

У свою чергу, державне підприємство "Харківський завод транспортного устаткування" як підприємство, яке входить до переліку державних підприємств, що включені до переліку ДК "Укроборонпром", відповідно до додатку до постанови КМУ від 29 грудня 2010 року №1221, є безспірним учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідно, пред'явлення позову прокурором в інтересах держави в особі позивачів викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки другим позивачем не вжито заходів щодо стягнення в судовому порядку заборгованості перед 2-м відповідачем, який входить до складу 1-го позивача та майно якого, в тому числі несплачена заборгованість, яка є предметом спору у цій справі, є об`єктом управління 1-го позивача у сфері в оборонно-промисловому комплексі.

Таким чином, обґрунтованим є висновок господарського суду першої інстанції про те, що інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб'єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Наведене прокурором у позовній заяві обґрунтування наявності правових підстав для звернення ним до суду з позовом у цій справі в інтересах держави в особі позивачів є сумісним з розумінням "інтереси держави".

Відповідна правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.05.2018 р. у справі № 918/376/17 та від 21.01.2019 р. у справі № 909/516/18.

Зважаючи на наведені підстави, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що Державний концерн «Укроборонпром» не віднесено чинним законодавством до органів, які здійснюють функції держави у спірних правовідносинах, як того вимагає ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та стаття 53 Господарського процесуального кодексу України в якості умови для визначення позивача, в особі якого прокурор звертається в інтересах держави.

Також скаржник безпідставно посилається на те, що на момент звернення прокурора із позовом у даній справі, Державне підприємство «Харківський завод транспортного устаткування» не був учасником оборонно-промислового комплексу, оскільки відповідно до наказу ДК «Укроборонпром» від 18.06.2018 р. №103 він був включений до списку оборонних підприємств, які підлягають передачі в управління Фонду державного майна України для здійснення приватизації, зважаючи на те, що зазначене підприємство тривалий час не здійснює випуск продукції військового призначення та припинило будь-яке виробництво та існує лише за рахунок розпродажу майна та з його статуту виключені види діяльності , що пов`язані з виробництвом зброї та боєприпасів.

Зазначена обставина включення 2-го позивача до списку оборонних підприємств, які підлягають передачі в управління Фонду державного майна України для здійснення приватизації не свідчить про втрату 2-м позивачем статусу учасника Державного концерну «Укроблоронпром», відповідно й спірна заборгованість залишилася об`єктом управління 1-го позивача в оборонно-промисловому комплексі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, оскільки не відповідають вимогам закону, а оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника (відповідача), згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 86, 126, 129, 236, 269, 270, 273, 275, 276, 281 - 284, Східний апеляційний господарський суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 13.11.2018 р. (повний текст підписано 22.11.2018 р.) у справі №922/2220/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.11.2018 р. (повний текст підписано 22.11.2018 р.) у справі №922/2220/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 06.03.2019 р. оголошено вступну та резолютивну частину.

Повний текст постанови складено та підписано 11.03.2019 р.

Головуючий суддя Л.Ф. Чернота

Суддя І.В. Зубченко

Суддя О.В. Стойка