ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа№ 910/11733/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Чугай О.О.,

від відповідача - Кузьмичов С.Г.,

вільний слухач ОСОБА_4,

вільний слухач ОСОБА_5,

розглянувши апеляційну скаргу

Національної поліції України

на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2018 (повний текст рішення складено 28.11.2018)

у справі № 910/11733/18 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Національної поліції України

до Приватного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза»

про стягнення 484 561,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Національна поліція України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Трикотажна фабрика «Роза» (надалі - відповідач) про стягнення 484 561, 44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прострочив поставку товару за договором № 103 НП про закупівлю спідньої білизни (термобілизна (фуфайка, кальсони) типу А (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1831) від 28.09.2017 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.11.2018 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" на користь Національної поліції України 77623,92 грн. пені, 164656,80 грн. штрафу, 3634,21 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено прострочення відповідачем строку поставки товару та враховуючи, що ст.ст. 549, 611 ЦК України, ст. 231 ГК України, п. 9.2 Договору встановлена відповідальність за порушення зобов'язання, наявні всі підстави для стягнення з відповідача пені та штрафу.

Не погодившись з рішенням, Національна поліція України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є законним, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному з'ясуванні обставин справи та відповідності висновків суду обставинам справи. Проте, на думку апелянта рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ухвалено помилково, внаслідок неповного з'ясування обставин справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема скаржник зазначає, що відповідач не повідомив позивача про наявність поважних причин неможливості виконання взятих на себе зобов'язань, які звільняють останнього від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, та взагалі про затримку товару на значний строк, який був ним поставлений 26.12.2018 року. Відтак, на думку апелянта висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачу не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 року апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 року у справі № 910/11733/18 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної поліції України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 року у справі № 910/11733/18 та призначено її розгляд на 28.02.2019 року.

30.01.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

08.02.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній просив частково скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій.

В судовому засіданні 28.02.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.09.2017 року між Публічним акціонерним товариством "Трикотажна фабрика "Роза" (постачальник, відповідач) та Національною поліцією України (покупець, позивач) укладено Договору № 103 НП про закупівлю спідньої білизни (термобілизна (фуфайка, кальсони) типу А (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1831) від 28.09.2017 року. (далі - Договір; а.с. 14-16).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується у 2017 році поставити покупцю термобілизну (фуфайка, кальсони) типу А (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-1831 спідня білизна)) (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах визначених цим договором.

Згідно п. 1.2 Договору визначено, що загальна кількість товару, що підлягає поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами та ціна одиниці товару визначається у Специфікації товару (Додаток № 1 до Договору), Ростовці товару (Додаток № 2 до Договору) та Заявці на поставку товару (Додаток № 3 до Договору).

Згідно Специфікації товару (Додаток № 1 до Договору) предметом поставки є термобілизна (фуфайка, кальсони) типу А (ТО14.1-5:2017) у кількості 12000 шт. загальною вартістю 4 704 480,00 грн. (за ціною 392,04 грн. за одиницю). (а.с. 17).

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна договору становить 4 704 480,00 грн., у тому числі ПДВ. Ціна договору включає вартість пакування, маркування, транспортування та розвантаження товару у одержувача покупця.

Згідно п. 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у Договорі, протягом бюджетного періоду. Підставою для проведення розрахунків є видаткова накладна.

Пунктом 5.1 Договору узгоджено, що постачальник зобов'язується здійснити поставку товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання від покупця заявки встановленого зразка (Додаток № 3 до Договору) за адресою покупця у місті Києві: вул. Святошинська, 27, м. Київ, 03115).

Згідно з п.п. 8.3.1 п. 8.3 Договору постачальник зобов'язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені Договором.

Пунктом 9.2 Договору визначено, що за порушення строків виконання зобов'язання щодо поставки товару з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за порушення прострочення понад тридцять днів додатково сплачується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до п. 12.1 Договору він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 31.12.2017, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання сторонами.

Отже, за умовами п. 5.1 Договору відповідач мав здійснити поставку товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання від позивача заявки встановленого зразка (Додаток № 3 до Договору).

Датою поставки товару відповідно до п. 5.2 Договору вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної.

В матеріалах справи наявна заявка позивача № 4516/31/01-2017 від 23.10.2017 року зі змісту якої вбачається, що позивач просив відповідача відповідно до п. 5.1 Договору виготовити та поставити йому термобілизну у кількості 12 000 комплектів (товар) на суму 4 704 480,00 грн. (далі - заявка; а.с. 27).

Відповідач в свою чергу, надав відповідь позивачу №2092 від 24.10.2017 року в якій зазначив, що має змогу виготовити та поставити товар у кількості 12 000 комплектів у термін до 30.11.2017 року. (а.с. 28).

В подальшому, а саме 26.10.2017 року позивач направив лист №4587/31/03-2017 відповідачу, яким повідомив, що згідно з п. 5.1 Договору постачальник зобов'язується здійснити поставку товару протягом 30 календарних днів з дати отримання від покупця заявки встановленого зразка, та наголосив, що у разі порушення терміну поставки товару, постачальник несе відповідальність згідно п. 9.2 Договору. (а.с. 29).

Відтак, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач повинен був поставити позивачу товар у термін до 23.11.2017 року включно.

Проте, відповідно до накладної № 5996 від 26.12.2017 року відповідач поставив товар позивачу 26.12.2017 року. (а.с. 30-31).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів відхиляє доводи апелянта виходячи з наступного.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже було встановлено вище, відповідно до видаткової накладної № 5996 від 26.12.2017 року відповідач поставив позивачу товар з простроченням виконання зобов'язання за Договором на 33 дні, починаючи з 24.11.2017 року.

Відповідач в свою чергу не заперечує факт прострочення товару.

Колегія суддів звертає увагу, що господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, згідно із положеннями Господарського процесуального кодексу України є предметом регулювання Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Оскільки відповідачем не виконані належним чином зобов'язання, то це є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Частиною 1 ст. 216 та частиною 2 ст. 217 ГК України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Зокрема, у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 9.2 Договору визначено, що за порушення строків виконання зобов'язання щодо поставки товару з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за порушення прострочення понад тридцять днів додатково сплачується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, передбаченої п. 9.2 договору, який не суперечить висновкам законодавства.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що договором можуть бути встановлені інші засоби забезпечення виконання зобов`язань окрім передбачених ст. 546 ЦК України. (Такої ж позиції дійшов Верховний суд України в постанові від 08.02.2017 року №3-1217гс16).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Втім, колегія суддів звертає увагу, що відповідач в суді першої інстанції подав відзив в якому зазначив, що не міг здійснити поставку товару в установлений позивачем строк з незалежних від нього обставин, оскільки Р.Р.Н. Legs sp.z о.о. - постачальник за Договором № 17/07/2017 від 17.07.2017 року, укладеним відповідачем на поставку поліефірних ниток, еластомірної пряжі для трикотажного виробництва (а.с. 45-47), не вчасно виконав свої договірні зобов'язання перед відповідачем, про що позивача було повідомлено листом від 24.10.2017 року № 2092 (а.с. 28).

На підтвердження договірних відносин з Р.Р.Н. Legs sp.z о.о. відповідачем також було надано специфікацію №2 від 16.11.2017 року (де зазначені умови поставки), підтвердження оплати за вказаною специфікацією (довідка взаєморозрахунків з клієнтом, електронний рахунок 13/17/00255 - EXPORT INVOICE) CMR №206140, декларації від 05.12.2017 року. (а.с. 48-58).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з'ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі № 905/1180/17, від 12.09.2018 року у справі № 912/3594/17.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов'язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід'ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі № 905/1180/17, від 12.09.2018 року у справі № 912/3594/17.

Матеріалами справи підтверджується, що при вирішенні клопотання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції перевірив всі доводи сторін і врахував всі істотні обставини, а також інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Господарський суд першої інстанції повно встановив всі істотні для справи обставини, правильно застосував ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, врахував інтереси сторін, які заслуговують на увагу, та дійшов вірного висновку про наявність обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій. Зменшуючи розмір пені, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги ступінь виконання основного зобов'язання (на момент прийняття рішення - виконано в повному обсязі), поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення порушення та його наслідків.

Крім того, судом також було враховано інтереси позивача, прийнято до уваги, що закупка товару у відповідача була здійснена в рамках процедури закупівлі на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", що уклавши Договір позивач розраховував на своєчасне отримання товару та забезпечення працівників поліції одностроєм, що без проведення повторної процедури закупівлі позивач не міг закупити такий товар у іншої особи, чим забезпечено дотримання балансу інтересів обох сторін.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи позивача про те, що розмір пені є незначним для його зменшення у порівнянні з основним грошовим зобов'язанням, не спростовують самого факту існування обставин, які згідно з чинним законодавством є достатньою підставою для зменшення пені.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що в силу приписів ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з огляду на що відсутність в чинному ГПК норми процесуального права, яка б встановлювала спосіб та порядок застосування господарськими судами ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України під час вирішення господарських спорів, не позбавляє суд права застосовувати відповідні норми матеріального права.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 року у справі №910/11733/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 року у справі № 910/11733/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11733/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.03.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз