ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2019м. ДніпроСправа № 904/5221/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Кандиби Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія енерго - інноваційних технологій", м. Олександрія Кіровоградської області

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 142 264 грн. 78 коп. за договором про закупівлю товару від 24.04.2018 № 346/13/113Е

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1, дов.№18/418 від 18.01.2019, представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія енерго - інноваційних технологій" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 15.11.2018 № 15-11/18, в якому просить стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" заборгованість в сумі 142 264 грн. 78 коп., з яких: 129 844 грн. 20 коп. - основний борг, 7 406 грн. 46 коп. - пеня, 3 765 грн. 48 коп. - інфляційні втрати, 1 248 грн. 64 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору про закупівлю товару від 24.04.2018 № 346/13/113Е.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору в частині оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою господарського суду від 26.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 18.12.2018.

11.12.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 06.12.2018 № 18/9787, в якому повідомив суд про повну сплату основного боргу в сумі 129 844 грн. 20 коп., на підтвердження чого надав платіжне доручення від 05.12.2018 № 9591. Зазначив, що умовами спірного договору не встановлений розмір пені за порушення строку оплати поставленого товару, у звязку із чим просив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені відмовити.

18.12.2018 позивачем до суду подано заяву про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу та збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені та 3 % річних, відповідно до якої позивач підтвердив сплату відповідачем основного боргу після звернення із даним позовом до суду; просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 13 914 грн. 68 коп., з яких 8 687 грн. 12 коп. пеня, 1 462 грн. 08 коп. 3% річних, 3 765 грн. 48 коп. інфляційні втрати; покласти на відповідача витрати позивача зі сплати судового збору; в частині стягнення з відповідача основного боргу провадження у справі закрити.

У підготовчому засіданні 18.12.2018 оголошено перерву до 24.01.2019.

02.01.2019 до суду надійшов відзив відповідача на заяву позивача про збільшення позовних вимог від 19.12.2018 № 18/10123, в якому, зокрема, зазначив, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат виконаний із порушенням норм чинного законодавства. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

24.01.2019 позивач подав до суду відповідь на відзив від 24.01.2019 № 24-01/19-1, в якій виклав новий розрахунок розміру інфляційних втрат та просив суд стягнути з відповідача інфляційні у розмірі 4 716 грн. 33 коп.

Господарський суд не приймає в якості заяви про збільшення позовних вимог подану позивачем відповідь на відзив від 24.01.2019 № 24-01/19-1 з наступних підстав.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, за норами ч. 5 цієї статті Кодексу у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву.

Господарський суд зазначає, що до поданої позивачем відповіді на відзив від 24.01.2019 № 24-01/19-1 не надано доказів її направлення відповідачу, що є підставою для неприйняття такої заяви судом до розгляду.

За вказаних обставин, суд розглядає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія енерго - інноваційних технологій", з урахуванням заяви про збільшення, поданої до суду 18.12.2018.

Ухвалою господарського суду від 24.01.2019 закрито підготовче провадження; справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 19.02.2019.

Позивач явку повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечив. Про причини неявки суд не повідомив.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 19.02.2019 представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2018 між Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія енерго - інноваційних технологій" (постачальник) укладено договір про закупівлю товару № 346/13/113Е (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в п.1.2. Договору, а покупець прийняти і оплатити такий товар (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору постачальник зобов'язується поставити залізо, свинець, цинк, олово та мідь, код 1471 (листи мідні) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до Специфікації №1, яка є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 3.1 договору сума (ціна) Договору, відповідно до Специфікації №1, становить 250 000,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 20% - 41 666,67 грн.

Зміна ціни товару неможлива до виконання постачальником зобов'язань щодо поставки першої партії товару (п. 3.2 договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що товар, який поставляється відповідно до цього Договору, сплачується покупцем за погодженими цінами в національній валюті України.

Покупець здійснює оплату отриманої партії товару по факту його поставки протягом 60-ти календарних днів (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору поставка товару здійснюється партіями. Обсяг кожної партії уточнюється у заявках. Термін поставки кожної партії товару протягом 10 робочих днів після отримання заявки. Заявка може направлятися постачальнику за допомогою електронних засобів зв'язку (факс, електронна пошта тощо) з наступним направленням оригіналів документів.

Датою поставки товару та переходу права власності на товар буде вважатися дата фактичної поставки товару на склад покупця (п. 5.4 договору).

Згідно із п.11.1 договору він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018, але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку, про що сторони підписують додаткову угоду (п. 11.2 договору).

Відповідно до умов договору сторони уклали Специфікацію № 1 до договору, якою визначили найменування продукції, яка буде поставлятися листи мідні М1, М2 1-22 мм, ГОСТ 1173-2006 у кількості 650 кг за ціною 384,61358 грн. за кг на загальну суму 250 000 грн. 00 коп. (а.с. 49).

24.04.2018 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору, в якій визнали специфікацію № 1 такою, що втратила чинність та узгодили зміст специфікації № 2, в якій визначили найменування продукції, яка буде поставлятися листи мідні М1, М2 1-22 мм, ГОСТ 1173-2006 у кількості 650 кг за ціною 384,61 грн. за кг на загальну суму 249 996 грн. 50 коп. У звязку із вказаними змінами сторони узгодили внести зміни до п. п. 1.2, 3.1, 6.1.3 договору (а.с. 50).

На виконання умов договору позивач 21.05.2018 передав, а відповідач прийняв у власність товар на загальну суму 129 844 грн. 20 коп., що підтверджується підписаною сторонами та скріпленою їх печатками видатковою накладною від 21.05.2018 № КЕ-0000506 (а.с. 51).

Таким чином, як зазначає позивач, відповідно до умов п. 4.2 договору відповідач повинен був сплатити вартість поставленого товару за вказаною накладною у строк до 20.07.2018.

В порушення взятих на себе договірних зобовязань, відповідач вартість поставленого позивачем товару у визначений договором строк не сплатив, у звязку із чим позивач звернувся до відповідача із вимогою від 22.10.2018 № 10-22/18-1, в якій вимагав оплатити заборгованість в сумі 129 844 грн. 20 коп. та нараховані позивачем пеню, інфляційні та 3% річних (56-59).

Вказана вимога отримана відповідачем 26.10.2018, проте залишена без відповіді та задоволення.

За умовами п. 7.1 договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність визначену цим Договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених зобов'язань.

За порушення строків оплати за поставлений товар, передбачених Договором, покупець сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України (п. 7.4 договору).

За розрахунком позивача підлягає стягненню з відповідача пеня у загальному розмірі 8 687 грн. 12 коп. за період з 21.07.2018 по 04.12.2018.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 1 462 грн. 08 коп. за вказаний період та інфляційні втрати в сумі 3 765 грн. 48 коп. за період з 21.07.2018 по 14.11.2018.

Під час розгляду справи відповідачем долучено до матеріалів справи копію платіжного доручення № 9591 від 05.12.2018 із призначенням платежу «за лист мідний; зг.дог. 346/13/113Е від 24.04.2018; рах.№ КЕ-0000171 від 21.05.18…», на підтвердження оплати відповідачем основного боргу в сумі 129 844 грн. 20 коп. після звернення позивача із даним позовом до суду.

Доказів погашення відповідачем решти суми заявлених позовних вимог сторонами до суду не надано.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З у рахуванням умов п. 4.2 договору строк оплати поставленого позивачем товару є таким, що настав 20.07.2018.

Водночас, відповідачем до матеріалів справи надані докази на підтвердження сплати основної заборгованості перед позивачем в сумі 129 844 грн. 20 коп. після звернення позивача із даним позовом до суду (платіжне доручення від 05.12.2018 № 9591), тому грошові зобовязання відповідача у вказаній сумі в силу положень ст. 202 Господарського кодексу України, на час розгляду справи судом є припиненими Таким чином, між сторонами відсутній предмет спору щодо стягнення цих грошових коштів і провадження у справі в цій частині підлягає закриттю, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обовязковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних судом порушень умов договору та норм чинного законодавства не встановлено.

Судом також було перевірено наданий позивачем розрахунок інфляційних та встановлено, що розмір вказаних нарахувань є більшим, ніж заявлено позивачем. Разом з тим, суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог. Предявлення вимог в меншому розмірі є правом позивача. Враховуючи викладене, суд розглядає вимоги про стягнення інфляційних втрат в заявленому позивачем розмірі.

Щодо заявленої до стягнення позивачем пені в сумі 8 687 грн. 12 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшеним у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов'язань, визначається відповідним суб'єктом господарювання - господарською організацією.

З наведеного вбачається, що чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов'язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Згідно п. 7.1 договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушення зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що за порушення строків оплати за поставлений товар, передбачених Договором, покупець сплачує постачальнику штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України

Зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що ним нарахована пеня за прострочку виконання відповідачем грошового зобовязання за договором у відповідності до вимог ч. 6 ст. 231 ГК України, тобто застосовано договірну неустойку, передбачену п. 7.4 договору.

Проте, згідно з цим пунктом договору сторони не визначили, яка саме частина ст. 231 ГК України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України підлягає обчисленню саме у відсотках.

Отже, безпосередньо договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави стягнення та обчислення штрафних санкцій, зокрема ч. 2, 4, 6 ст. 231 ГК України.

За приписом же ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Окрім цього, згідно з п. 2.1. постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обовязок та умови сплати пені, тобто є підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

При цьому, слід, зазначити, що умовами договору взагалі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобовязання, а ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

За наведених обставин, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у сумі 8 687 грн. 12 коп., оскільки у спірному договорі сторони не встановлено конкретний розмір договірної неустойки (пені) за порушення виконання грошового зобовязання, а ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України не є підставою для застосування законної неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобовязання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору поставки та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 462 грн. 08 коп. 3% річних, 3 765 грн. 48 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В частині стягнення основного боргу в сумі 129 844 грн. 20 коп. провадження підлягає закриттю у звязку із відсутністю предмету спору. У решті позовних вимог слід відмовити.

За приписами ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У заяві про збільшення позовних вимог, поданої до суду 18.12.2018 позивач просив суд витрати за сплати судового збору покласти на відповідача.

За вказаних обставин, з урахуванням норам ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 130, 231, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині стягнення з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" основного боргу в сумі 129 844 грн. 20 коп.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Горького, буд. 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія енерго - інноваційних технологій" (28002, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Козацький Шлях, буд. 73, ) 1 462 грн. 08 коп. (одну тисячу чотириста шістдесят дві грн. 08 коп.) 3% річних, 3 765 грн. 48 коп. (три тисячі сімсот шістдесят п'ять грн. 48 коп.) інфляційних втрат, 2 026 грн. 08 коп. (дві тисячі двадцять шість грн. 08 коп.) витрат по сплаті судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 01.03.2019