ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" лютого 2019 р. Cправа №902/660/18

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1, с.Соболівка Теплицького району Вінницької області

до Соболівської сільської ради Теплицького району Вінницької області

про визнання права власності на будівлю

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності б/н від 04.12.2018;

відповідача: ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності № 383 від 26.12.2018

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 17.10.2018 надійшла позовна заява селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 до Соболівської сільської ради про визнання права власності на будівлю млина, розташовану за адресою: вул.Мічуріна, 3, с.Соболівка, Теплицький район, Вінницька область.

За вказаним позовом ухвалою суду від 22.10.2018 відкрито провадження у справі №902/660/18, вирішено її розгляд здійснити за правилами загального позовного провадження.

Під час здійснення підготовчого провадження у даній справі представнику позивача, у відповідності до положень п.5 ч.2 ст.182 ГПК України, було роз'яснено: які обставини входять до предмета доказування та які докази мають бути ним подані. З метою надання останньому можливості реалізувати право на долучення до матеріалів справи відповідних документів на підтвердження позовних вимог підготовче засідання неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 14.01.2019 закрито підготовче провадження у справі №902/660/18 та призначено справу до розгляду по суті на 18.02.2019.

На визначену судом дату (18.02.2019) з'явились представники обох сторін.

Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача позовні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у відзиві № 338 від 06.11.2018.

В ході судового розгляду справи позивач обґрунтовував позовні вимоги наступним.

Селянське (фермерське) господарство ОСОБА_1 (далі по тексту СФГ ОСОБА_1І.) має у користуванні млин, який розташований по вул.Мічуріна, 3 в с.Соболівка Теплицького району, який використовує у власній господарській діяльності та надає послуги населенню с.Соболівка з переробки зерна.

За твердженням позивача, останній користується вказаним приміщенням на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в усній формі з ТОВ "Нива", відповідно до якого СФГ ОСОБА_1 сплатило продавцю 64028 грн (де 12712 грн - вартість будівлі млина, 51316 грн - вартість обладнання). При цьому, останній в якості доказу набуття права власності надає суду накладні від 27.06.2000 та 31.08.2000 року, а також податкові накладні від 27.06.2000 та 31.08.2000.

Одночасно, позивач вказує про неможливість здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на підставі домовленості про купівлю-продаж майна від 27.06.2000, оскільки такий договір належно укладений та нотаріально посвідчений не був.

При цьому, СФГ "ОСОБА_4І." зазначає, що на момент укладення усної домовленості про купівлю-продаж млина, останньому не було відомо, що ТОВ "Нива", у якого дане приміщення перебувало на балансі, не має документів, що підтверджують їх право власності.

Також позивач зазначає, що після проведення ремонту, млин розпочав роботу з вересня 2001 року та по цей час утримується ним, що на думку позивача, дає підстави стверджувати про відкрите використання та безперервне володіння ним даною будівлею.

Таким чином, за твердженням останнього, вищевикладені обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання за СФГ "ОСОБА_4І." права власності на майно за набувальною давністю у відповідності до положень ст.344 Цивільного кодексу України, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

04.05.1992 рішенням загальних зборів членів колгоспу "Росія", с.Соболівка Теплицького району Вінницької області Колгосп реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство "Нива" (далі по тексту також - КСП "Нива"). Дана обставина, зокрема, підтверджується архівною довідкою Сектора архівного Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області №03-81 від 17.08.2018 (а.с.22) та визнана учасниками справи.

Як слідує з матеріалів справи, зокрема з протоколу Загальних зборів КСП "Нива" №3 від 24.01.2000, в структурі майна КСП "Нива" перебувало приміщення млину.

В подальшому рішенням загальних зборів членів КСП "Нива" від 18.02.2000 КСП "Нива" реорганізовано в товариство з обмеженою відповідальністю "Нива" (далі по тексту також - ТОВ "Нива").

При розгляді даного спору по суті господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, право власності є центральним інститутом будь-якої цивільно-правової системи, а підстави набуття права власності, якими є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно (стає його власником), є підставою виникнення права власності.

Одним із способів набуття речових прав є набувальна давність, порядок реалізації якої визначений положеннями статті 344 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.344 Цивільного кодексу України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 Цивільного кодексу України).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч.4 ст.344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Отже, інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: добросовісності заволодіння; тривалості, відкритості та безперервності володіння.

Добросовісне володіння означає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа володіє річчю відкрито і не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Безперервність володіння означає, що протягом передбаченого в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являлося правомочною особою позов про повернення майна.

Надаючи правову оцінку наявності встановлених статтею 344 Цивільного кодексу України необхідних умов для визнання за позивачем права власності на спірне майно, суд зазначає наступне.

Представник позивача, надаючи пояснення стосовно наявності права ТОВ «Нива» на відчуження приміщення млина, зазначав, що при розпаюванні даного підприємства будівля млина не була включена до пайового фонду КСП "Нива", а була віднесена до "майна для погашення кредиторської заборгованості". При цьому, доказом переходу будівлі млина від КСП "Нива" до ТОВ "Нива", на думку позивача, є протокол №3 зборів КСП "Нива", де міститься інформація про віднесення вказаної споруди до кредиторської заборгованості, а також свідчення ОСОБА_5, який був головою КСП "Нива" та директором ТОВ "Нива".

При цьому, відповідно до ст.9 ЗУ "Про колективне сільськогосподарське підприємство" до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і органів. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства громадянин має право на пай натурою, грішми або цінними паперами.

Відповідно до п.а п.п.6.1. п.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 07.02.2002 року з наступними змінами та доповненнями, оформлення права власності на обєкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) підприємства, обєднання, організації отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме маймо підприємства, обєднання, організації, що ліквідовується.

Реорганізація колективних сільськогосподарських підприємств здійснюється на підставі та на виконання Указу Президента Україні Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки №1529/99 від 03.12.1999. На виконання вказаного Указу Президента наказом Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року №63 затверджено Порядок оформлення правонаступництва за зобовязаннями реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств (далі - Порядок). Відповідно до п.8 Порядку при приєднанні КСП до іншого підприємства до останнього переходять всі майнові права та обовязки КСП. Пунктом 19 Порядку встановлено, що передача майна КСП підприємствам правонаступникам, яке виділене під забезпечення боргових зобовязань, здійснюється після їх державної реєстрації протягом терміну, що визначається вищим органом управління КСП, та оформлюється актом приймання-передачі.

У відповідності до п.7 Наказу Мінагрополітики №62 перелік активів, передбачених для задоволення кредиторської заборгованості, затверджений загальними зборами колишніх членів підприємства, що є співвласниками його майна (далі - збори співвласників), і підписаний членами комісії та керівником підприємства-правонаступника, разом з витягом із протоколу зборів співвласників, яким затверджено цей перелік активів, є підставою для оформлення прав власності підприємства-правонаступника на це майно реорганізованого підприємства.

Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що копія протоколу зборів КСП "Нива" №3 не є належним та достовірним доказом в розумінні ст.ст. 76, 78 ГПК України, оскільки даний документ не містить усіх необхідних підписів (він не підписаний членами комісії); окрім цього, зі змісту самого "протоколу" слідує, що млин "...вирішено надати в оренду на 1 рік..." (а.с.73), а не у власність кредитору - позивачу, як стверджує представник останнього.

Всупереч зазначеним положенням, зокрема п.19 Порядку, позивачем не долучено до матеріалів справи інші необхідні докази, зокрема, проведення державної реєстрації спірного майна ні за КСП "Нива", ні за ТОВ "Нива"; відсутні також відповідні акти приймання-передачі.

На підставі встановленого суд доходить до висновку, що в матеріалах господарьскої справи №902/660/18 відсутні будь - які документи, які б дали можливість встановити обставини щодо вчинених розпорядчих дій відносно приміщення млина, а також щодо переходу майнових прав на вказане приміщення до ТОВ "Нива". Зазначене позбавляє суд можливості оцінити наявність у ТОВ «Нива» права розпоряджатися спірним майном.

Одночасно суд враховує, що позивач на момент отримання приміщення млина керувався відомостями щодо наявності права у ТОВ "Нива" розпоряджатися вказаною будівлею. Однак, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, що підтверджували б його наміри вчинити дії, спрямовані на оформлення правових документів на власність приміщення млина. Також матеріали справи не містять жодних доказів наявності об'єктивних причин для невчинення таких дій.

Таким чином, позивачем не доведено обставину добросовісного набуття права на спірний обєкт.

В той же час, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства, та обов'язкова умова відповідно до ст.344 Цивільного кодексу України, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

Як зазначено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 922/1574/17, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Судом також надано оцінку щодо представлених позивачем доказів відкритого та безперервного володіння приміщення млина. Так, позивачем в якості відповідних доказів надано акти про використану електричну енергію за 2012-2017 та рапорти про споживання електроенергії за 2003-2011 роки.

Разом з тим, суд критично оцінює подані документи, оскільки частина з них, а саме рапорти оформлені за період з 2004 року по 2011 року містять підпис та відтиск печатки лише зі сторони позивача, при цьому відмітка про надходження їх до адресата відсутня. Зазначене виключає безсумнівність походження наданих суду доказів. Інших доказів безперервного користування та утримання спірного приміщенням за період з 2004 року по 2011 років до матеріалів справи не надано.

Щодо наявної в матеріалах справи довідки сільського голови Соболівської сільської ради ОСОБА_6 від 01.10.2018 про те, що СФГ "ОСОБА_4І." з вересня 2001 року використовує приміщення млина, яке знаходиться за адресою: с.Соболівка, вул.Мічуріна, 3 для надання послуг населенню по переробці зерна на борошно, зернят на олію (а.с. 25), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, надана сільським головою довідка не може підтверджувати обставину відкритого, постійного використання позивачем приміщення млина.

Недотримання хоча б однієї із умов статті 344 Цивільного кодексу України унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю.

За таких обставин, оскільки позивачем всупереч вимог частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження безперервності та добросовісності володіння та користування спірним майном, суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Одночасно, відносно заяви відповідача про визнання позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.46 ГПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.46 ГПК України, суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи, що судом встановлено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд не приймає визнання позову відповідачем.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 46, 74, 76, 77, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 01 березня 2019 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (вул.Ватутіна, 40, с.Соболівка, Теплицький район, Вінницька обл., 23820);

3 - відповідачу (вул.Суворова, 24, с.Соболівка, Теплицький район, Вінницька обл., 23820)