ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2019 Справа №914/4101/15

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Сала О.А. розглянув матеріали справи

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів,

до Фізичної особи - підприємця Мачеус Оксани Василівни, м. Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Львівської міської ради, м. Львів,

про: стягнення заборгованості зі сплати орендної плати, розірвання договору оренди та зобов'язання повернути об'єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень,

за участю представників:

позивача: Чернобай С.С. - представник на підставі довіреності №2302-вих-1764 від 12.03.18р.,

відповідача: Мачеус О.В. - особисто, Мачеус В.В. - представник на підставі довіреності №1726 від 06.04.17р.,

третьої особи: не з'явився.

ПРОЦЕС

30.11.2015 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Мачеус Оксани Василівни про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 681 127,51 грн, розірвання договору оренди та зобов'язання повернути об'єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень. 08.02.2016 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на його користь 581 044, 70 грн заборгованості з орендної плати за період з 01.09.2012-30.09.2015.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.01.2017 у справі № 914/4101/15 позовні вимоги задоволено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.04.2018 року касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мачеус Оксани Василівни задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2017 у справі №914/4101/15 скасовано. Справу №914/4101/15 передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

07.09.2018 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для нового розгляду судді Матвіїву Р.І. Ухвалою суду від 12.09.2018 року справу прийнято до розгляду, підготовче засідання призначено на 10.10.2018 року.

10.10.2018 року відповідачем подано клопотання про проведення експертизи технічного стану приміщень.

10.10.2018 року позивачем подано клопотання про зобов'язання відповідача надати докази.

31.10.2018 року відповідачем подано заяву про долучення письмових доказів, 21.11.2018 року - клопотання про зобов'язання позивача подати докази, відзив на позовну заяву та письмові пояснення.

31.10.2018 року відповідачем подано заяву про забезпечення доказів шляхом витребування документів у Львівської міської ради, у Головного територіального управління юстиції у Львівській області, у Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та в Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у задоволенні якої судом відмовлено згідно з ухвалою від 06.11.2018 року.

21.11.2018 року відповідачем подано заяву про забезпечення доказів шляхом призначення судової будівельно-технічної експертизи, у задоволенні якої відмовлено згідно з ухвалою суду від 27.11.2018 року.

29.11.2018 року відповідачем подано клопотання про колегіальний розгляд справи, в судове засідання явку представників не забезпечено, у зв'язку з чим судом відкладено підготовче засідання на 05.12.2018 року.

У підготовчому судовому засіданні 05.12.2018 року відповідач та його представник підтримали клопотання про призначення експертизи та в судовому засіданні подали уточнення до заяви від 10.10.2018 року, а саме сформульовано питання, які, на думку заявника, потрібно поставити на експертизу.

05.12.2019 року судом відмовлено у задоволенні клопотань Фізичної особи - підприємця Мачеус Оксани Василівни про проведення експертизи технічного стану приміщень від 10.10.2018 року з врахуванням заяви від 05.12.2018 року, про зобов'язання позивача подати докази від 21.11.2018 року, про колегіальний розгляд справи від 29.11.2018 року, а також вирішено відмовити у задоволенні клопотання Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про зобов'язання відповідача надати докази від 10.10.2018 року, про що постановлено відповідну ухвалу. Судом також закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 11.12.2018 року. У зв'язку з нявкою відповідача та третьої особи в перше судове засідання розгляду справи по суті судом відкладено розгляд справи на 10.01.2019 року.

09.01.2019 року відповідачем подано заяву про відвід судді Матвіїву Р.І., у зв'язку з чим в судовому засіданні 10.01.2019 року зупинено провадження до вирішення питання про відвід судді Матвіїву Ростиславу Ігоровичу, передано справу для вирішення заяви про відвід суддею, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу. Ухвалою суду від 17.01.2019 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

22.02.2019 року провадження у справі поновлено та призначено розгляд справи по суті на 30.01.2019 року.

28.01.2019 року позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи документів - деталізований розрахунок заборгованості за спірний період.

30.01.2019 року відповідачем подано додаткові пояснення, клопотання про зупинення справи до розгляду справи №914/2343/18, яке залишено без розгляду згідно з ухвалою від 30.01.2019 року, заяву про зупинення розгляду справи до розгляду справи №914/174/19, у задоволенні якої відмовлено, клопотання про колегіальний розгляд справи, яке залишене без розгляду, про оголошення перерви для можливості залучення у справі адвоката. Судом також вирішено подану 11.12.2018 року заяву про призначення колегіального розгляду справи - залишено без розгляду, та клопотання від 10.01.2019 року про зупинення розгляду справи до вирішення справи №914/2343/18 - відмовлено. Після розгляду наявних у справі клопотань відповідачем заявлено відвід судді Матвіїву Р.І., внаслідок чого ухвалою суду від 30.01.2019 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід судді Матвіїву Ростиславу Ігоровичу.

05.02.2019 року заяву про відвід передано для розгляду судді Бортник О.Ю. Згідно з ухвалою суду від 07.02.2019 року у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Мачеус Оксани Василівни про відвід судді Матвіїва Р.І. відмовлено, справу №914/4101/15 повернуто раніше визначеному судді для розгляду.

07.02.2019 року провадження у справі поновлено та призначено розгляд справи по суті на 21.02.2019 року.

21.02.2019 року відповідачем подано клопотання про зупинення справи до розгляду справи №914/2343/18 (вх.№531/19), клопотання про зупинення розгляду справи до розгляду справи №914/295/19 (вх.№533/19), клопотання зупинення розгляду справи до розгляду справи №914/174/19 (вх.№534/19 та вх.№537/19), а також заяву про відвід судді (вх.№7486/19, вх.№7489/19, вх.№7494/19), клопотання про долучення платіжних доручень (вх.№7488/19), заяву про надання терміну для відповіді на позицію Управління комунальної власності (вх.№7492/19), заяву про застосування позовної давності та про застосування судової практики (вх.№7496/19 та вх.№7504/19), заяву про надання справи на ознайомлення (вх.№7497/19), заву про поновлення терміну на подання доказів (вх.№7498/19), клопотання про поновлення терміну на подачу нових доказів (вх.№7501/19).

Судове засідання 21.02.2019 року розпочато зі встановлення явки осіб, що з'явилися, та з'ясування наявності у представників заяв і клопотань на стадії розгляду справи по суті. Представником відповідача озвучено та підтримано заяву про зупинення провадження у справі до розгляду справи №914/2343/18 (вх.№531/19), щодо задоволення якої представник позивача заперечив. Суд, повернувшись з нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини ухвали про залишення відповідного клопотання без розгляду (повний текст ухвали складено 26.02.2019 року).

Представник відповідача зазначив про наявність іншого клопотання про зупинення провадження, а саме до вирішення справи №914/174/19, озвучив відповідне клопотання, однак, примірник такого клопотання суду для долучення до матеріалів справи не надав, у зв'язку з чим суд його не розглядав. Примірник відповідного клопотання подано та зареєстровано (вх.№837/19) уже після залишення судом такого без розгляду.

Представник відповідача озвучив заяву про відвід судді, подану через канцелярію суду та зареєстровану за №7486/19. Після повернення з нарадчої кімнати судом оголошено вступну та резолютивну частини ухвали про залишення відповідної заяви без розгляду (повний текст ухвали складено 26.02.2019 року).

Щодо іншої заяви про відвід, зареєстрованої за вх. №7489/19, суд зазначив, що така не підписана особою, що її подала, та без виходу до нарадчої кімнати оголосив про її залишення без розгляду, що занесено до протоколу судового засідання. Так, аналізуючи загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, зазначені в ст.170 ГПК України, зокрема, щодо підписання заявником чи його представником письмової заяви, суд дійшов висновку, що заява про відвід не відповідає загальним вимогам, встановленим щодо письмових заяв.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до вирішення справи №914/295/19 (вх.№533/19) та клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення справи №914/174/19 (вх.№534/19), суд без виходу до нарадчої кімнати оголосив про залишення їх без розгляду у зв'язку зі зловживанням стороною своїми процесуальними правами, що занесено до протоколу судового засідання.

Суд вважає за необхідне зазначити, що основними засадами господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ч. 1 ст. 43, п. 1 ч. 2 ст. 43, ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснює, що сторони (так само як і інші учасники судового процесу) зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Зловживанням процесуальними правами слід вважати також і подання учасниками судового процесу подання другого і наступних клопотань (заяв) з одного й того самого питання, яке вже вирішено господарським судом (п. 3.14).

Аналізуючи в сукупності обставини розгляду даної справи, враховуючи неодноразову участь відповідача в судових засіданнях, у тому числі в судовому засіданні, в якому оголошено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, а відповідно, обізнаність відповідача про стадію розгляду справи, про наявність процесуальних прав, неодноразове подання клопотань про зупинення провадження (у тому числі до вирішення справи № 914/174/19) на стадії розгляду справи по суті, а також заявлення відводів суду після початку розгляду справи по суті, суд розцінює поведінку сторони як таку, що перешкоджає досягненню завдань і дотримання принципів господарського судочинства, а дії сторони вважає такими, що спрямовані виключно на затягування та перешкоджання розгляду справи. Подання відповідачем повторно клопотань про зупинення розгляду даної справи до вирішення інших господарських справ, за встановлення ст. 195 ГПК України чітких підстав зупинення розгляду справи по суті, серед яких не зазначено об'єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, та за умов розгляду частини тотожних вимог у попередньому судовому засіданні, свідчить про зловживання стороною процесуальними правами. Враховуючи наведене, суд залишає клопотання про зупинення розгляду справи без розгляду.

Після вирішення даних клопотань суд з'ясовував позицію відповідача щодо поданого клопотання про долучення до матеріалів справи платіжних доручень, зареєстроване за вх.№7488/19, під час чого відповідач та його представник покинули зал судового засідання без попередження та належних пояснень, з висловлюванням, що «в них є інші справи», клопотання не підтримали. З підстав, зазначених вище, а саме вчинення стороною дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи (п.1 ч.3 ст.43 ГПК України), а також з урахуванням правил розгляду клопотань на стадії розгляду справи по суті (ч.2 ст.207 ГПК України), суд без виходу до нарадчої кімнати оголосив про залишення його без розгляду у зв'язку зі зловживанням стороною своїми процесуальними правами, що занесено до протоколу судового засідання.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в процесі проведення судового засідання 21.02.2019 року відповідач та його представник порушували порядок його проведення, не виконували розпоряджень головуючого судді, незважаючи на неодноразові попередження судді про застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу. Зокрема, під час надання вступного слова представнику позивача відповідач відібрав у представника документи (позовну заяву) та разом зі своїм представником покинули зал судового засідання.

Суд продовжив розгляд справи та перейшов до стадії дослідження доказів, наявних у матеріалах справи. Відповідач та його представник повернулися в судове засідання, відповідач Мачеус О.В. повернула представнику позивача заяву. Суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про видалення з зали судового засідання Мачеус Оксани Василівни та Мачеуса Василя Васильовича, що занесено до протоколу судового засідання, у зв'язку з порушенням порядку проведення судового засідання та відібранням документів у представника іншої сторони.

Господарський процесуальний обов'язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб'єктивному процесуальному праву суду. Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

Також суд звертає увагу, що ГПК України не передбачено імперативної норми щодо постановлення ухвали про видалення учасників судового процесу з залу судового засідання в нарадчій кімнаті. Так, згідно з ч.5 ст.233 ГПК України встановлено, що ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання, а згідно з ч. 4 вказаної статті в нарадчій кімнаті постановляються ухвали, які оформляються окремим документом. Суд також звертає увагу, що окремо від рішення суду ухвала про вжиття заходів процесуального примусу у виді видалення із залу судового засідання не оскаржується. Враховуючи наведене та з урахуванням обставин розгляду справи в судовому засіданні 21.02.2019 року, суд вправі постановляти відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати та без оформлення її окремим документом. При цьому, незалежно від порядку ухвалення судового рішення згідно з приписами ст.235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення в присутності представників сторін, і відповідно до ст.18 ГПК України є обов'язковою до виконання.

Відповідач та його представник покинули зал судового засідання, проте через деякий час, незважаючи на чинність ухвали суду про видалення відповідних осіб з залу судового засідання, повернулися, перешкоджали проведенню судового засідання та розгляду судової справи, викликали слідчо-оперативну групу Головного управління Національної поліції у Львівській області та службу швидкої медичної допомоги.

У зв'язку з незабезпеченням можливості продовження судового засідання в належному порядку судом оголошено технічну перерву в судовому засіданні. Після десятихвилинної технічної перерви у присутності працівників Національної гвардії України та Управління патрульної поліції у Львівській області суд продовжив судове засідання зі стадії дослідження доказів. Судом також оголошено технічну перерву у зв'язку з прибуттям на виклик відповідача слідчо-оперативної групи Головного управління Національної поліції у Львівській області, після якої судове засідання продовжено, закінчивши стадію дослідження доказів, суд перейшов до стадії судових дебатів, надав можливість учасникам справи виступити з заключним словом, представник позивача підтримав позовні вимоги, відповідач та його представник правом виступу з промовою в судових дебатах не скористалися. Без виходу до нарадчої кімнати судом постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотань та заяв, поданих відповідачем під час судового засідання, а саме про долучення доказів, про застосування постанови Вищого господарського суду у справі №15/96, про відвід судді, про оголошення перерви, про ознайомлення з матеріалами справи, з мотивів, зазначених вище щодо зловживання стороною своїми процесуальними правами, подання відповідних клопотань з метою затягування і перешкоджання розгляду та вирішенню справи, що занесено до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 21.02.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач стверджує, що відповідач систематично порушує умови укладеного договору оренди державного (комунального) майна № Г-7012-9 від 10.03.2009 у спосіб невнесення орендної плати своєчасно і в повному обсязі, тобто порушує взяті на себе зобов'язання. На переконання позивача, невиконання умов договору оренди по сплаті орендної плати значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні цього договору, оскілки в результаті несплати орендної плати має місце недоотримання коштів місцевим бюджетом м. Львова. Враховуючи, що порушення умов договору є істотним, позивач вважає наявними підстави ля розірвання договору та зобов'язання відповідача повернути об'єкт оренди. Згідно з довідкою №2302-вих-196 від 08.02.2016 року заборгованість по орендній платі по відповідному договору за період 01.09.2012-31.09.2015 роки становить 581 044,70 грн., на підтвердження чого у процесі нового розгляду справи позивачем також долучено довідку б/н б/д за аналогічний період з аналогічною сумою заборгованістю. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Мачеус Оксани Василівни 581 044,70 грн. заборгованості по орендній платі, розірвати договір оренди № Г-7012-9 від 10.03.2009 року, та зобов'язати Фізичну особу-підприємця Мачеус Оксану Василівну повернути орендодавцю нежитлові приміщення шляхом виселення з нежитлових приміщень, загальною площею 481,1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху загальною площею 207,0 кв.м., приміщення другого поверху площею 64,3 кв.м. та підвал загальною площею 209,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, пл. Ринок, 38.

Відповідач позовні вимоги заперечує та згідно з позицією, наведеною у поданому на новому розгляді відзиві, вважає, що надана позивачем довідка про заборгованість від 08.02.2016 року є безпідставною, складеною в односторонньому порядку та не відображає реального стану розрахунків; орендовані приміщення передані відповідачу у незадовільному стані, у зв'язку з чим за згодою орендодавця за власний рахунок відповідачем частково проведено ремонт орендованого приміщення та приведено їх до належного технічного стану, а підвальні приміщення з часу укладення договору не використовувались, оскільки були передані фабрикою «Весна» у незадовільному, занедбаному стані і не відповідали санітарним нормам; орендоване майно не є комунальним та не належить Львівській міській раді, Управління ресурсів Львівської міської ради та його правонаступник Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради не мали права бути орендодавцями відповідних приміщень за відсутності державної реєстрації права комунальної власності на це майно, тому у відповідача немає обов'язку сплачувати орендну плату за нікчемним договором і за договором, укладеним шляхом обману. Відповідач вважає, що розмір заборгованості з орендної плати повинен бути перерахований та зменшений на розмір плати за підвальні приміщення, які не використовувались, а щодо решти заявлених вимог вважає, що наявність заборгованості по орендній платі не є підставою для розірвання договору оренди.

Третя особа згідно з письмовими поясненнями від 05.12.2016 року підтримує позовні вимоги, під час нового розгляду справи письмових пояснень по суті спору не надала.

ВКАЗІВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ ПРИ НАПРАВЛЕННІ СПРАВИ НА НОВИЙ РОЗГЛЯД

25.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мачеус Оксани Василівни задовольнив частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 25.01.2017 у справі №914/4101/15 скасував, справу № 914/4101/15 передав на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. Суд касаційної інстанції вказав, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки положенням п.5.1, п.5.2 договору та не з'ясували, який порядок сплати орендної плати встановлено позивачем та які документи підтверджують дійсний розмір заборгованості відповідача. При цьому, суди обмежились лише оцінкою наданої позивачем довідки про заборгованість від 08.02.2016 № 2302-вих-196, не врахувавши, що така довідка свідчить про здійснений позивачем розрахунок суми боргу, але не дає можливості визначити дійсний розмір орендних платежів, визначених на підставі п.5.1 договору, та сум часткових оплат відповідачем, їх періодичність та порядок зарахування позивачем.

Суд також зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для дострокового розірвання договору оренду у зв'язку з несплатою відповідачем орендної плати протягом трьох місяців, судам слід було встановити, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково і якими документами це підтверджується. Проте, зазначивши, що ФОП Мачеус О.В. не вносила орендну плату взагалі у період з 01.08.2014 по 01.09.2015, суди, як і у випадку стягнення заборгованості з орендної плати на суму 581 044,70 грн/ (п.4.7 постанови), дійшли такого висновку на підставі довідки позивача від 08.02.2016 №2302-вих-196, що не свідчить про всебічність та повноту встановлення в судовому засіданні усіх обставин справи в їх сукупності.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ІЗ МАТЕРІАЛІВ СПРАВИ

10 березня 2009 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі по тексту рішення - позивач, згідно з договором - орендодавець) та Фізична особа-підприємець Мачеус Оксана Василівна (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - орендар) уклали договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-7012-9 (надалі по тексту рішення - договір), відповідно до якого орендодавець на підставі наказів управління комунальної власності від 30.07.2007 року №633-О, від 19.05.2008 року №441-О, від 22.12.2008 року №915-О, договору оренди від 22.01.2002 року №Г-0514 передає орендарю, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно (надалі - об'єкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП «Старий Львів». Об'єктом оренди згідно з п.1 договору є приміщення, що знаходиться за адресою місто Львів, площа Ринок, 38, загальною площею 481,1м2, у тому числі підвал - 209,8 кв.м., перший поверх - 207,0 кв.м., другий поверх - 64,3 кв.м.

Згідно з п.3.3 договору у зв'язку з фактичним використанням орендарем об'єкта оренди за попереднім договором, об'єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п.3.4 договору передача об'єкта в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно.

Згідно з п.4.1, п.4.2, 4.3 договору термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні: з 10.03.2009 р. до 09.03.2012 р. Перебіг терміну дії договору оренди та настання обов'язку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати його підписання. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Одним із обов'язків орендаря визначено своєчасну та в повному розмірі сплату орендної плати (п.7.2 договору).

Договір підписаний представником орендодавця, орендарем та отримано балансоутримувачем.

У матеріалах справи наявні копії банківських виписок за 01.10.2012р. на суму 2 000,00 грн., 29.11.2012р. на суму 500,00 грн., 31.01.2013р. на суму 500,00 грн., 29.03.2013р. на суму 300,00 грн., 30.04.2013р. на суму 500,00 грн., 30.05.2013р. на суму 500,00 грн., 29.08.2013р. на суму 500,00 грн., 27.09.2013р. на суму 500,00 грн., 01.11.2013р. на суму 500,00 грн., 27.12.2013р. на суму 500,00 грн., 30.01.2014р. на суму 450,00 грн., 28.02.2014р. на суму 300,00 грн., 31.03.2014р. на суму 300,00 грн., 30.04.2014р. на суму 300,00 грн., 30.07.2014р. на суму 1 000,00 грн., на загальну суму 8 650,00 грн. про сплату відповідачем позивачу коштів на виконання умов договору оренди № Г-2012-9 від 10.03.2009 року.

Вказані платежі відображені в довідці про заборгованість від 29.01.2018 року вих. №б/н (а.с.184 т.4), 08.02.2016 р. № 2302-вих-196 (а.с.73 т.1) та в довідці б/н б/д, поданій позивачем 28.01.2019 року, згідно з якими (двома останніми) по договору № Г-7012-9 від 10.03.2009 р. обліковується заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 581 044,70 грн. за період з 01.09.2012 р. по 30.09.2015 р.

У матеріалах справи також наявні платіжні доручення з призначеннями платежів: «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р. за січень-грудень 2018 року, пл. Ринок,38, в т.ч. ПДВ», «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р. за січень-грудень 2019 року, пл. Ринок,38, в т.ч. ПДВ», «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р. за січень-грудень 2020 року, пл. Ринок,38, в т.ч. ПДВ», «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р. за січень-грудень 2019 року, пл. Ринок,38, в т.ч. ПДВ», «попередня оплата за оренду приміщення на пл. Ринок,38 за 2022 рік зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р.», «попередня оплата за оренду приміщення на пл. Ринок,38 за 2023 рік зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р.», тобто, за періоди, що не входять до предмету спору в даній справі.

ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як встановлено вище, між сторонами існують правовідносини оренди, а спір між сторонами виник по виконанню умов договору № Г-7012-9 від 10.03.2009 року.

Згідно з умовами договору оренди у зв'язку з фактичним використанням орендарем об'єкта оренди за попереднім договором, об'єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору. Факт передання орендодавцем орендарю об'єкта оренди по договору оренди у найм за договором від 22.01.2002 встановлено рішенням господарського суду Львівської області від 27.08.2012 у справі №5015/2362/12, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.02.2013 р., тому, згідно з нормою ч.4 ст.75 ГПК України, зазначена обставина повторному доказуванню не підлягає. Крім цього, факт користування відповідачем приміщеннями за адресою місто Львів, площа Ринок, 38 сторонами не заперечується.

Судом вище встановлено, що згідно з умовами договору оренди строк його дії мав закінчуватись 09.03.2012 року за обставин відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору. Постановою Вищого господарського суду України від 20.08.2015р. у справі № 914/3971/16 за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Мачеус Оксани Василівни про стягнення заборгованості та виселення з приміщень, підтримано висновок суду першої інстанції про те, що договір оренди продовжено на той самий термін та на тих самих умовах, тобто до 08.03.2015р., у зв'язку з чим відповідна обставина з урахуванням положення ч. 4 ст. 75 ГПК України повторному доказуванню також не підлягає.

Суд звертає увагу, що заяв про припинення чи зміну умов спірного договору протягом місяця з 09.03.2015 року сторони також не подавали, у матеріалах справи такі відсутні. Відповідно до ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відтак, договір № Г-7012-9 від 10.03.2009 року повторно вважається пролонгованим на той самий термін та на тих самих умовах, тобто, до 08.03.2018 року. Крім цього, на час вирішення спору сторонами не подано належних доказів (актів приймання-передачі) повернення орендарем орендованого майна орендодавцю, що дозволяє зробити висновки, що як на даний час, так і на час з 01.09.2012 р. по 30.09.2015 р. - спірний період, за який стягується заборгованість, об'єкт оренди перебував у користуванні орендаря. Відповідно, за спірний період у ФОП Мачеус О.В. були наявні всі права та обов'язки орендаря, зокрема, чітко визначений законом та договором обов'язок вносити своєчасну та в повному розмірі орендну плату (п.7.2 договору оренди).

На виконання пункту 4.7 постанови Верховного Суду від 25.04.2018 року, вказівки якого є обов'язковими, суд досліджує порядок сплати орендної плати, встановлений позивачем.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч.1, ч.4 с.286 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Орендна плата та порядок розрахунків погоджені сторонами в розділі 5 договору. Так, розмір орендної плати визначається відповідно до чинної на момент укладення даного договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 року та складає 8 842,21 грн. без ПДВ за перший місяць оренди. Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період, коригується щомісячно на відповідний індекс інфляції. Також сторони погодили врахувати індекс інфляції за лютий та березень 2009 року. Орендна плата сплачується орендодавцем не пізніше 20 числа місяця у встановленому нормативними документами власника орендованого майна порядку.

Нормативним документом Львівської міської ради, який регламентує питання оренди комунального майна, є Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 року, згідно з п.п.1.4, 1.5 якого передача в оренду комунального майна територіальної громади м. Львова здійснюється на конкурсних засадах, крім випадків, передбачених цим Положенням, а Управління комунальної власності департаменту економічної політики укладає договори оренди нерухомого майна з врахуванням вимог цього Положення. Відповідно до п.7.3 орендну плату за користування об'єктами оренди, які перебувають на балансі закладів, установ та організацій освіти, культури, медицини, а також на балансі Львівських комунальних підприємств, орендар сплачує на рахунок Управління комунальної власності департаменту економічної політики, а після внесення 23.09.2013 року змін до ухвали Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 року п.7.3 викладено наступним чином: орендну плату за користування об'єктами оренди, які перебувають на балансі закладів, установ та організацій освіти, культури, медицини, орендар сплачує на рахунок відповідного балансоутримувача, у всіх інших випадках орендна плата сплачується на рахунок управління комунальної власності департаменту економічної політики.

З аналізу наведеного положення суд робить висновки, що обов'язок сплати орендних платежів у орендаря наставав щомісяця 20 числа, при цьому, сторони не погоджували, що підставою для здійснення оплати мали бути виставлені орендодавцем рахунки, акти чи інші документи. Розмір орендної плати за кожен місяць з урахуванням індексу інфляції та з ПДВ відображено в довідці від 08.02.2016 року та в довідці, наданій позивачем 28.01.2019 року, до того ж аналогічні суми зазначені відповідачем у наданому 25.04.2018 року Верховному суду розрахунку.

Також суд звертає увагу, що у спірний період, зокрема, з жовтня 2012 року по квітень 2014 року, відповідач здійснював часткові платежі з чітким призначенням за відповідний місяць орендованих приміщень за адресою пл. Ринок, 38 по договору № Г-7012-9 від 10.03.2009 року, що підтверджується банківськими виписками по рахунку. Суд зазначає, що в довідках позивача від 29.01.2018 року вих. № б/н, від 08.02.2016 р. № 2302-вих-196 та в довідці б/н б/д, поданій позивачем 28.01.2019 року, при визначенні суми заборгованості відповідача враховано платіж, здійснений відповідачем у серпні 2013 року, в сумі 1 000,00 грн., а не 500,00 грн., як відображено в банківській виписці, у зв'язку з чим, за розрахунками позивача, відповідачем сплачено всього 9 150,00 грн. (тоді як згідно з банківськими виписками сплачено 8 650,00 грн.). Заперечуючи розмір заборгованості, відповідач не надав інших первинних доказів здійснення ним оплати на виконання умов спірного договору, ніж ті, що описані судом вище.

У сформованій позивачем бухгалтерській довідці від 08.02.2016 № 2302-вих-196 детально відображено розмір орендної плати за кожен місяць оренди (наростаючим підсумком) з урахуванням інфляції (згідно з відкритими даним Держстату України), відображено часткові оплати та кінцеву суму заборгованості.

Щодо поданих відповідачем 25.04.2018 року в матеріали справи платіжних доручень № 7, № 8, № 9, № 10 від 24.04.2018 року на загальну суму 358 000,00 грн., суд не вважає такі належними доказами погашення заборгованості за спірний період, адже згідно з призначенням платежів такі здійснені «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р. за січень-грудень 2018 року, пл. Ринок, 38, в т.ч. ПДВ», «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009 р. за січень-грудень 2019 року, пл. Ринок, 38, в т.ч. ПДВ», «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009 р. за січень-грудень 2020 року, пл. Ринок, 38, в т.ч. ПДВ», «за оренду зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р. за січень-грудень 2019 року, пл. Ринок, 38, в т.ч. ПДВ», тобто за періоди, що не стосуються періоду заборгованості в даній справі.

Платіжні доручення від 21.02.2019 року № 1 на суму 100 000,00 грн. та № 2 на 90 000,00 грн., подані відповідачем без обґрунтування причин їх подання саме на стадії розгляду справи по суті, а також з мотивів подання відповідачем ряду клопотань в судовому засіданні 21.02.2019 року судом залишено без розгляду, про що зазначалося вище. Попри це, суд вважає за необхідне звернути увагу, що такі документи навіть за дотримання порядку їх подання та за умови підтримання відповідачем клопотання про їх врахуванням судом не можуть вважатися належними доказами погашення заборгованості, що є предметом спору в даній справі, адже згідно з призначенням платежу такі оплати здійснені як попередня оплата за оренду приміщення на пл. Ринок, 38 за 2022 рік та за 2023 рік зг. дог. оренди Г-7012-9 від 10.03.2009р., що не є предметом спору в даній справі.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази про те, що кошти, сплачені відповідачем в загальному розмірі 385 000 грн. та 190 000 грн., відповідно до наведених вище платіжних доручень, були зараховані позивачем в рахунок сплати орендної плати за спірний період (з 01.09.2012 року по 30.09.2015 року), і їх сплата не впливає на розмір боргу за спірний період. Тому суд не має жодних підстав встановлювати розмір боргу відповідача за спірний період враховуючи сплату грошових коштів в розмірі 385 000 грн. та 190 000 грн.

Долучену відповідачем 25.04.2018 року (у період перебування справи в провадженні Верховного суду) довідку за період з 01.02.2012 року - 30.09.2015 року суд також не може врахувати як належний та допустимий доказ погашення заборгованості по орендній платі на суму іншу, ніж встановлено вище, з урахуванням такого. Так, вказаний документ містить перелік оплат по декількох договорах оренди, зокрема, по договору оренди Г-7012-9 від 10.03.2009 р. містить відомості про здійснення оплат 27.12.2013 р. на суму 500,00 грн., 28.02.2014 р. на суму 300,00 грн., 31.03.2014 р. на суму 300,00 грн., 30.07.2014 р. на суму 1 000,00 грн., які підтверджуються беззаперечними належними доказами - банківськими виписками, оціненими та врахованими судом вище. Водночас, дана довідка не містить відомостей про платежі, здійснені відповідачем 01.10.2012 р., 29.11.2012 р., 31.01.2013 р., 29.03.2013 р., 30.04.2013 р., 30.05.2013 р., 29.08.2013 р., 27.09.2013 р., 01.11.2013 р., 30.01.2014 р., 30.04.2014 р., які здійснені відповідачем і зараховані позивачем згідно з описаними вище банківськими виписками, і враховуючи період, за який сформована довідка, мали б бути включені в неї, що викликає сумнів у достовірності відомостей, зазначених у наданій відповідачем довідці.

Щодо решти платежів по відповідному договору, що відображені у довідці, а саме 23.09.2014 року, 21.11.2014 року, 29.12.2014 року, 24.02.2015 року, 31.03.2015 року, 29.05.2015 року, 29.07.2015 року, 31.08.2015 року та 29.09.2015 року на загальну суму 5 800,00 грн., суд зазначає, що позивачем не подано доказів чи пояснень щодо зарахування таких платежів у погашення заборгованості по орендній платі за спірний у даній справі період, а інших первинних доказів, які б достовірно свідчили про здійснення їх відповідачем, у суду немає.

Також суд звертає увагу, що надана довідка не відповідає вимогам первинного розрахункового документа, не містить назви документа, дати його формування, відомостей про здійснення останньої (попередньої) операції, у зв'язку з чим суд зазначає наступне. Так, згідно з вимогами закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Аналогічне положення передбачене п. 5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 р. N 254, чинного на квітень 2018 року. Крім цього, розділом 5 вказаного Положення визначено, що банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. За станом на 1 січня банки надають клієнтам виписки за їх особовими рахунками. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Суд звертає увагу, що Положенням не передбачено формування такого документа як «приход по счету», який долучено відповідачем як доказ здійснення ним платежів, а зазначеним вище вимогам виписки з особового рахунку такий документ не відповідає. Також з наведеного порядку вбачається, що виписки з особових рахунків клієнта можуть надаватися клієнтам, тоді як у поданому ФОП Мачеус О.В. документі вказані рахунок та найменування клієнта - Управління комунальної власності департаменту економічної політики, а не ФОП Мачеус О.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно зі ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи наведене, суд не може врахувати як належний доказ сплати орендної плати платежі від 23.09.2014 року, 21.11.2014 року, 29.12.2014 року, 24.02.2015 року, 31.03.2015 року, 29.05.2015 року, 29.07.2015 року, 31.08.2015 року та 29.09.2015 року, відображені в довідці, поданій відповідачем 25.04.2018 року.

Суд касаційної інстанції вказав, що суди попередніх інстанцій не з'ясували, які документи підтверджують дійсний розмір заборгованості відповідача, та обмежились лише оцінкою наданої позивачем довідки про заборгованість від 08.02.2016 № 2302-вих-196, не врахувавши, що така довідка свідчить про здійснений позивачем розрахунок суми боргу, але не дає можливості визначити дійсний розмір орендних платежів, визначених на підставі п.5.1 договору, та сум часткових оплат відповідачем, їх періодичність та порядок зарахування позивачем.

Станом на момент розгляду справи по суті в матеріалах справи є дві довідки (розрахунки) позивача про розмір (розрахунок) боргу в розмірі 581044 грн. 70 коп. (від 08.02.2016 № 2302-вих-196 та подана суду 28.01.2019 року без номера та дати) за період з 01.09.2012 року по 30.09.2015 року. Інших доказів про розмір боргу відповідача перед позивачем за даний період суду не подано.

В засіданні 05.12.2018 року судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зобов'язання відповідача надати докази сплати орендної плати, враховуючи принципи господарського судочинства, зокрема, рівності всіх учасників судового процесу та змагальності сторін, заборони стороні перекладати тягар доказування на іншу сторону, а також через те, що збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ГПК України. Окрім цього, ч. 2 ч. 74 ГПК України передбачає право (а не обов'язок суду) вимагати подання доказів та у випадку їх неподання визнавати обставину встановленою.

Одночасно, суд не мав сумнівів в добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав щодо подання доказів на доведення або заперечення позовних вимог. Позивач та відповідач жодним чином не були обмежені в можливості подання доказів щодо сплати чим несплати орендної плати за спірний період.

Тому, вирішуючи спір по суті, суд курувався виключно доказами, поданими сторонами.

Позивач подав докази часткової сплати боргу відповідачем в розмірі 8650 грн. 00 коп., та розрахунок залишку боргу за спірний період в розмірі 581044 грн. 70 коп. Відповідач вправі спростувати вимоги позивача поданням доказів про повну чи часткову сплату боргу. Однак, відповідач таких доказів не подав. Внаслідок встановлення судом дійсного розміру орендних платежів, визначених на підставі п. 5.1 договору, та сум часткових оплат відповідачем, їх періодичності та порядку зарахування позивачем, суд вважає належними, допустимими, достатніми та повними докази про розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

Надавши правову оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, виконуючи вказівки Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 25.04.2018 року у даній справі, дотримуючись засад рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, пропорційності у господарському судочинстві, суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано наявності заборгованості по договору оренди № Г-7012-9 від 10.03.2009 р. за період з 01.09.2012 р. по 30.09.2015 р. у розмірі 581 044,70 грн. При цьому, суд зазначає, що при встановленні розміру заборгованості проаналізовано та враховано не лише довідку позивача від 08.02.2016 року, а й інші первинні докази - банківські виписки, які підтверджують здійснення відповідачем часткових оплат, надано оцінку іншим документам, наданих відповідачем. Відповідно, позовна вимога про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мачеус Оксани Василівни на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 581 044,70 грн. заборгованості по орендній платі є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача щодо розміру орендної плати в частині незадовільного стану переданих в оренду приміщень, проведення за власний рахунок ремонту орендованого приміщення, не спростовують встановлених обставин, адже дослідження вартості понесених відповідачем витрат за час користування приміщеннями не входять в предмет дослідження даного спору. Суд неодноразово (під час розгляду справи, під час вирішення клопотань відповідача про призначення експертизи, про забезпечення доказів) звертав увагу відповідача на предмет і підстави позову в даній справі, на обставини, які підлягають доказуванню у даній справі, на право відповідача відшкодовувати понесені ним витрати на покращення орендованого майна, якщо таке мало місце, у визначеному законодавством порядку в окремому судовому провадженні.

Безпідставними та суперечливими є також доводи відповідача щодо відсутності у нього обов'язку сплачувати орендну плату позивачу (оскільки останній не є належним орендодавцем), адже об'єкт оренди перебуває в користуванні відповідача, договір частково виконувався відповідачем, доказів оспорювання відповідного договору з часу його укладення сторонами не надано, доказів визнання в судовому порядку відсутності у позивача права розпорядження об'єктами комунальної власності не надано, а встановлення та дослідження таких обставин не входить до предмету доказування у даній справі. Крім цього, як зазначалося вище, згідно з п. 7.3 Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою міської ради № 897 від 07.06.2007 року, орендну плату за користування об'єктами оренди, які перебувають на балансі закладів, установ та організацій освіти, культури, медицини, а також на балансі Львівських комунальних підприємств, орендар сплачує на рахунок Управління комунальної власності департаменту економічної політики. Як визначено в договорі оренди, об'єкт оренди знаходиться на балансі ЛКП «Старий Львів», відтак, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку як правонаступник Управління комунальної власності департаменту економічної політики, що згідно з відомостями ЄДР зареєстроване 19.09.2002 року (дата державної реєстрації, дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу - у разі, коли державна реєстрація юридичної особи була проведена до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців") є належним отримувачем орендної плати. Нежитлові приміщення, загальною площею 481,1, за адресою пл. Ринок, 38, перебувають у комунальній власності (власник - Львівська міська рада) згідно з даними інформаційної довідки № 94128781 від 09.08.2017 року та згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.04.2015 року за індексним номером 35985603.

Також суд звертає увагу, що відповідач, стверджуючи, що у нього немає обов'язку сплачувати орендну плату за нікчемним договором і за договором, укладеним шляхом обману, який фактично є недійсним, не заявляв вимог про визнання договору оренди недійсним в межах розгляду даної справи, не скористався правом подання зустрічного позову, не надав доказів визнання у судовому порядку договору оренди недійсним; положення ст. 237 ГПК України зобов'язують суд при ухваленні рішення не виходити за межі позовних вимог, а для визнання правочину недійсним передбачають інший порядок, ніж був визначений ст. 83 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, а саме надають суду право визнавати договір недійсним лише за заявою позивача.

Щодо позовної вимоги про розірвання договору оренди № Г-7012-9 від 10.03.2009 року, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї зі сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Підстави дострокового розірвання договору погоджені також договором оренди, згідно з яким, зокрема, з п.5.2, такою підставою є несплата орендної плати в повному обсязі протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежі.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору (позиція Верховного суду у постанові від 03.07.2018 р. у справі N 908/109/17).

Відповідно, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди майна як невнесення орендної плати є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку. Разом із тим, у разі звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди у зв'язку з несплатою орендарем орендної плати протягом трьох місяців позивачу необхідно довести, власне, факт такої несплати та її триваючий характер (протягом трьох місяців).

Так, статтею 782 ЦК України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Визначена наведеною статтею можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов'язком наймодавця. Право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною першою статті 782 ЦК України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору (позиція Верховного суду у постанові від 29.08.2018 року у справі № 908/1399/17).

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 „Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання договору оренди у зв'язку з несплатою орендарем платежів, господарським судам слід встановити, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди, а саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Як встановлено судом вище, банківським виписками по рахунку позивача за період 01.10.2012 р. - 30.07.2014 р. підтверджено здійснення відповідачем часткових платежів по орендній платі по оспорюваному договору. З наданих виписок також вбачається, що останній платіж здійснено 30.07.2014 року в сумі 1 000,00 грн. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження здійснення наступних платежів за період до вересня 2015 року сторонами не подано. Тобто, черговий платіж 20.08.2014 року, 20.09.2014 року і 20 числа кожного наступного місяця до вересня 2015 року відповідачем не здійснювався. Наведене свідчить, що з 21.08.2014 року по 30.09.2015 року відповідач систематично не виконував умови договору по сплаті орендної плати, у зв'язку з чим допустив прострочення по орендній платі на загальну суму 581 044,70 грн. за період понад три місяці підряд, що згідно з наведеними вище положеннями є підставою для дострокового розірвання договору оренди. Довготривале та систематичне невиконання умов договору оренди порушує права позивача як орендодавця на своєчасне отримання очікуваного за договором, що у свою чергу розцінюється як істотне порушення умов договору.

Враховуючи наведені вище встановлені обставини щодо прострочення внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд у контексті з наведеними нормативними та рекомендаційними положеннями, вимога про розірвання договору оренди від 10.03.2009 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Повернення об'єкта оренди внаслідок дострокового розірвання договору передбачено також п. 9.1 договору оренди. Згідно з п. 9.6 договору у разі припинення або розірвання договору орендар повинен повернути орендодавцеві об'єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану об'єкта оренди з вини орендаря.

Як зазначалося судом вище, на час вирішення спору сторонами не подано належних доказів (актів приймання-передачі) повернення орендарем орендованого майна орендодавцю, тобто, об'єкт оренди перебуває в користуванні орендаря.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи встановлені вище обставини розірвання договору оренди, з метою ефективного захисту прав орендодавця, об'єкт оренди підлягає поверненню орендодавцю у спосіб виселення орендаря з нежитлових приміщень, загальною площею 481,1 кв.м. Суд звертає увагу, що згідно з договором оренди об'єктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою м. Львів, пл. Ринок, 38, а саме першого поверху загальною площею 207,0 кв.м., приміщення другого поверху площею 64,3 кв.м. та підвал загальною площею 209,8 кв.м. Суд вважає обраний спосіб захисту та заявлену позовну вимогу обґрунтованими. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також суд зазначає про необґрунтованість заяви відповідача від 21.02.2019 року про застосування позовної давності, оскільки в ній не зазначено час, з якого відповідач вважає позовну давність пропущеною, а відповідно до матеріалів справи позовна заява була подана 30.11.2015 року, за всіма позовними вимогами в межах загальної позовної давності.

Суд також звертає увагу, що позовна заява подана Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, найменування якого у процесі розгляду справи змінилося. Зокрема, його правонаступником є Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, яке є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 "Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів", утвореним відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є юридичною особою, є підзвітним і підконтрольним міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкованим директору департаменту економічного розвитку. При цьому, заміна особи у відносинах, щодо яких виник спір, не відбулася, а лише відбулася часткова зміна найменування позивача. Чинний ГПК України не регламентує порядок зміни назви сторони, тому суд з урахуванням позиції Верховного суду від 08.11.2018 року у справі №5006/7/28/2012 вважає за доцільне в резолютивній частині рішення вказати актуальне та дійсне найменування позивача.

Здійснюючи розподіл судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та за понесені судові витрати за подання апеляційної та касаційної скарг у даній справі, суд зазначає, що у зв'язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір покладається на відповідача, а сплачений відповідачем (за подання апеляційної та касаційної скарг) - залишається за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мачеус Оксани Василівни (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, код ЄДР 25558625) 581 044,70 грн. заборгованості по орендній платі та 11 151,67 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

3. Розірвати договір оренди № Г-7012-9 від 10.03.2009 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою - підприємцем Мачеус Оксаною Василівною.

4. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Мачеус Оксану Василівну (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути орендодавцю - Управлінню комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, код ЄДР 25558625) нежитлові приміщення шляхом виселення з нежитлових приміщень, загальною площею 481,1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху загальною площею 207,0 кв.м., приміщення другого поверху площею 64,3 кв.м. та підвал загальною площею 209,8 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, пл. Ринок, 38.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 04.03.2019 року.

Суддя Матвіїв Р.І.