РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2019 року м. ЧернігівCправа № 927/45/19
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Лавриненко Л.М.,

секретар судового засідання Мігда Р.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №927/45/19, розгляд якої здійснено у порядку спрощеного позовного провадження

За позовом: Фізичної особи-підприємця Котова Ігоря Юрійовича

АДРЕСА_1

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕКС РЕАЛ"

вул. Кирпоноса, 7, м.Чернігів, 14000

Предмет спору: про стягнення 72500,00 грн.

За участю представників:

Позивача: не з'явився

Відповідача: Барило О.М., директор з регуляторних та юридичних питань

У судовому засіданні була проголошена вступна та резолютивна частини рішення, на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем - Фізичною особою - підприємцем Котовим Ігорем Юрійовичем подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕКС РЕАЛ" про стягнення 72500,00 грн за поставлений товар згідно з накладною №39 від 30.08.2018.

Заявлений позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по оплаті отриманого від позивача товару, згідно з рахунком-фактурою № 74 від 13.07.2018 та накладною №39 від 30.08.2018 в сумі 122500,00 грн.

Ухвалою суду від 10.01.2019 відкрито провадження у даній справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи по суті призначено на 07.02.2019 о 09:30.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вих.№5 від 25.01.2019 вказує на те, що фізична особа-підприємець Котов І.Ю. не є стороною договору №6011_5 від 05.07.2018. Текст позовної заяви не містить зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналу накладної №39 від 30.08.2018. Жодної поставки 30.08.2018 не відбулося, жодної накладної у цей день відповідачем не підписувалося. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що претензії (вимоги) позивача щодо сплати товару стосуються товару нібито поставленого 08.10.2018, а не 30.08.2018. Надана позивачем не підписана накладна №39 від 08.10.2018 не відповідає вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не може бути підставою для виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків. Доданий позивачем до позовної заяви акт приймання виконаних будівельних робіт №1 за вересень 2018 року від 03.10.2018 також не є первинним документом, що підтверджує здійснення господарської операції між позивачем та відповідачем.

Додані відповідачем до відзиву додаткові документи залучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 07.02.2019 представник відповідача надав суду для огляду оригінал накладної №39 від 08.10.2018 на суму 122500,00 грн. Після огляду оригінал накладної №39 від 08.10.2018 на суму 122500,00 грн повернуто представнику відповідача.

Суд оголосив перерву у судовому засіданні на 25.02.2019 о 10:00.

До початку судового засідання від відповідача надійшло письмове клопотання вих.№16 від 22.02.2019 про приєднання документів у справі.

Представник позивача виклав усні заперечення проти клопотання відповідача про приєднання документів у справі.

У судовому засіданні 25.02.2019 представник відповідача надав суду для огляду оригінали листа №12 від 12.02.2018 та відповіді №132 від 18.02.2019, які оглянуті судом та повернуті представнику відповідача.

Клопотання відповідача вих.№16 від 22.02.2019 про приєднання документів у справі задоволено судом, додані документи залучено до матеріалів справи.

Суд оголосив перерву у судовому засіданні на 05.03.2019 о 09:15.

Ухвалою суду від 25.02.2019, керуючись ст.120,121 ГПК України, повідомлено сторін про те, що у судовому засіданні було оголошено перерву на 05.03.2019 о 09:15.

Позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою повноважного представника позивача ОСОБА_3, присутнього в судовому засіданні 25.02.2019 (а.с.138), але повноважного представника у судове засідання 05.03.2019 не направив.

Ухвала суду від 25.02.2019, якою було повідомлено сторін про те, що у судовому засіданні було оголошено перерву на 05.03.2019 о 09:15, направлена на адресу позивача (АДРЕСА_1), повернулась до суду з відміткою про закінчення терміну зберігання».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення копії судового рішення за адресою місцезнаходження третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача відповідної ухвали суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Заяв про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи від позивача не надходило.

У даному випадку судом також враховано, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною і розміщується на офіційному сайті Господарського суду Чернігівської області в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у учасників справи можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

За приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.1,2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості також ознайомитись з ухвалою суду від 25.02.2019 про дату розгляду справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом також враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Застосовуючи згідно зі ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Зважаючи на те, що згідно зі ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов'язані користуватися визначеними законом процесуальними правами; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи, а тому неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.1,8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Заяв та клопотань від сторін до суду не надходило. Позивач своїм правом не скористався, відповіді на відзив суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, вислухавши пояснення повноважного представника відповідача, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1 ст. 202 та ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині першій цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб, було укладено усний договір поставки металопластикових дверей загального користування, загальною площею 19,167 кв.м., у кількості 8 штук, на загальну суму 122500,00 грн.

У зв?язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по оплаті отриманого від позивача товару (металопластикових дверей) позивач просить стягнути з відповідача 72500,00 грн боргу.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надає копії: рахунку-фактури №74 від 13.07.2018; накладної №39 від 30.08.2018 на суму 122500,00 грн; платіжного доручення №150 від 16.07.2018 на суму 50000,00 грн, призначення платежу: аванс на двері загального користування, згідно рахунку-фактури №74 від 13.07.2018.

Єдиний письмовий договір на поставку товару між сторонами не укладався.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічна норма міститься в ст.265,266,267 Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. 712 Цивільного кодексу України та ст. 265,266,267 Господарського кодексу України слідує, що договір поставки обов?язково укладається у письмовій формі.

За таких обставин посилання позивача на те, що між сторонами укладено усний договір поставки є безпідставним і судом не може бути прийнято до уваги.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець згідно договору купівлі-продажу передає або зобов'язується передати у власність покупцеві товар, а покупець прийняти його та оплатити.

З аналізу правовідносин, які виникли між сторонами з приводу поставки товару вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо договору купівлі-продажу, відповідно до ч.2 ст.638,655 Цивільного кодексу України та ст.181 Господарського кодексу України, у спрощений спосіб.

У силу ст.662 Цивільного кодексу України, подавець зобов?язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають передачі разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У накладній № 39 від 30.08.2018, копія якої додана до матеріалів справи (а.с. 24) та на яку позивач посилається як на підставу виконання взятих на себе зобов?язань щодо виконання договору купівлі-продажу, зазначено: Відпущено ФОП Котов І.Ю. (його поштова адреса, код ЄДРПОУ, банківські реквізити), одержано ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ» (код ЄДРПОУ, поштова адреса), найменування: двері загального користування (загальна площа 19,167 м.кв.) в кількості 8 штук, загальною вартістю 122500 грн.

У копії вказаної накладної міститься підпис ФОП Котов І.Ю., який підтверджено печаткою. У графі одержувач також наявні підпис, без зазначення прізвища, імені та по батькові особи, яка підписала та печатка ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ».

Відповідач щодо факту отримання товару від позивача заперечує, а також зазначає, що накладну №39 від 30.08.2018 на суму 122500,00 грн, на яку посилається позивач як на факт поставки товару, не підписував.

Оригінал накладної №39 від 30.08.2018 на суму 122500,00 грн позивачем суду не надано.

Твердження позивача про те, що оригінал накладної №39 від 30.08.2018 на суму 122500,00 грн, на яку позивач посилається як на факт поставки товару, знаходиться в Управлінні житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради, судом до уваги не приймається з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надіслав на адресу Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради лист №12 від 12.02.2018, у якому просив письмово повідомити чи перебуває в Управлінні житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради оригінал накладної №39 від 30.08.2018, підписаний ФОП Котовим І.Ю. та представником ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ» (а.с.133).

Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради листом №132 від 18.02.2019, копія якого додана до матеріалів справи, за підписом начальника управління ОСОБА_4, письмово повідомило ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ» про те, що оригінал запитуваної накладної в Управлінні житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради відсутній (а.с.134).

Проте, позивач оригінал накладної №39 від 30.08.2018 на суму 122500,00 грн суду не надав; його твердження про те, що оригінал накладної №39 від 30.08.2018 знаходиться в Управлінням житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради, спростовані вищевикладеним; письмових повідомлень про поважні причини неможливості подання даного доказу у зазначений строк з причин, що не залежали від нього, у відповідності до приписів ч.4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, від позивача не надходило.

Факт виставлення позивачем відповідачу на оплату рахунку-факури № 74 від 13.07.2018 на суму 122500,00 грн та здійснення відповідачем оплати в сумі 50000,00 грн згідно з платіжним дорученням № 150 від 16.07.2018 не є беззаперечним підтвердженням факту отримання відповідачем товару за накладною № 39 від 30.08.2018.

Оскільки, в якості доказів поставки товару позивач надає копію накладної №39 від 30.08.2018 на суму 122500,00 грн, то відповідно 30.08.2018 у позивача повинно було виникнути податкове зобов?язання зі сплати податку на додану вартість, а також позивачем повинна була бути складена податкова накладна та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних у відповідності до приписів п.201.1., 201.7., 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України.

З наданих відповідачем до відзиву документів вбачається, що 16.07.2018 позивачем було складено податкову накладну №3 на суму 61250 грн, на підставі якої позивачем здійснювалась поставка дверей загального користування у кількості 4 шт вартістю 12760,42 грн/шт, всього на суму 51041,68 грн, в т.ч. ПДВ 10208,34 грн, яку зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру податкових накладних №30 (а.с.115-116).

Доказів реєстрації інших податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму поставки 122500,00 грн, відповідно до накладної №39 від 30.08.2018, позивачем суду не надано.

Як слідує із наданих позивачем до позовної заяви документів, а саме претензії про сплату товару від 17.10.2018, вимоги про сплату товару від 17.10.2018, відповіді на лист від 22.11.2018, повторної вимоги про оплату поставленого товару від 22.11.2018, позивач просить відповідача сплатити за товар, поставлений за накладною №39 від 08.10.2018, та відповідно направляє відповідачу оригінал накладної №39 від 08.10.2018.

Надана відповідачем до матеріалів справи накладна №39 від 08.10.2018 на суму 122500,00 грн (а.с.114) не підписана одержувачем - ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ». Щодо факту отримання товару по накладній №39 від 08.10.2018 на суму 122500,00 грн відповідач також заперечував.

Присутній у судовому засіданні представник позивача пояснень щодо накладної №39 від 08.10.2018 на суму 122500,00 грн суду не надав.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно між сторонами велась переписка щодо підписання договору поставки дверних металопластикових конструкцій та направлялись проекти договору поставки від 27.07.2018 (а.с.33-38), проте договір поставки не був укладений в установленому чинним законодавством порядку, оскільки він не підписаний зі сторони фізичної особи-підприємця Котова Ігоря Юрійовича (позивача).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач також вказує на те, що передумовою усної домовленості щодо поставки металопластикових дверей був договір №6011_5 від 05.07.2018, укладений між Управлінням житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради, Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Пілот-41» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС РЕАЛ» (виконавець), відповідно до умов якого виконавець зобов?язується виконати роботи по капітальному будівництву ремонту житлового будинку по вул. Льотна,41 в м. Чернігові, а Управління та ОСББ зобов?язуються прийняти вказані роботи та оплатити їх вартість згідно умов договору та програми сприяння створенню ОСББ та підтримки будинків ОСББ та ЖБК на 2016-2018 роки, затвердженої рішенням сесії від 28.04.2016 №7/VII-1. Відповідно до локального кошторису на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт житлового будинку по вул. Льотна,41 в м. Чернігові, встановлені роботи з заповнення дверних прорізів готовими дверними блоками, площею понад 2 до 3 м2 з металопластику у кам?яних стінах та блоки дверні металопластикові у кількості 8 шт (а.с.16-22). Виконання зазначених у кошторисі робіт підтверджується актом №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року (а.с.25-27).Позивач зазначає, що саме з метою виконання вказаних робіт між ТОВ «ІНЕКС РЕАЛ» та позивачем і був укладений усний договір поставки товару.

Проте, надані позивачем договір №6011_5 від 05.07.2018, локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт житлового будинку по вул. Льотна,41 в м. Чернігові та акт №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року не можуть бути належними доказами, що підтверджують факт поставки металопластикових дверей відповідачу, оскільки позивач не є стороною за договором №6011_5 від 05.07.2018, як локальний кошторис так і акт приймання будівельних робіт Котов І.Ю. не підписував.

Як в договорі №6011_5 від 05.07.2018, так і в локальному кошторисі до нього та акті приймання виконаних будівельних робіт відсутні відомості про те, що Фізична особа-підприємець Котов Ігор Юрійович є постачальником металопластикових дверей Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНЕКС РЕАЛ» чи фізична особа-підприємець Котов Ігор Юрійович виступав субпідрядником при виконанні робіт за договором №6011_5 від 05.07.2018, який по своїй правовій природі є договором підряду.

Також слід зазначити, що в локальному кошторисі на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт житлового будинку по вул. Льотна,41 в м. Чернігові вказано про те, що виконанню підлягали роботи щодо заповнення дверних прорізів готовими дверними блоками площею понад 2 до 3 м2 з металопластику у кам?яних стінах площею 0,1886 (одиниця виміру 100 м2), в акті №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року вказано про те, що виконані роботи по заповненню дверних прорізів готовими дверними блоками площею понад 2 до 3 м2 з металопластику у кам?яних стінах площею 0,12186 (одиниця виміру 100 м2), у той час, як у накладній № 39 від 30.08.2018, так і в накладній № 39 від 08.10.2018, зазначено про те, що підлягали поставці двері загального користування (загальна площа 19,167 м2). Як накладна № 39 від 30.08.2018, так і накладна № 39 від 08.10.2018 не містять відомостей з якого матеріалу виконані двері.

За таких обставин, суд доходить висновку, що надані позивачем договір №6011_5 від 05.07.2018, локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт житлового будинку по вул. Льотна,41 в м. Чернігові та акт №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року не є підтвердженням факту поставки відповідачу дверей за накладною № 39 від 30.08.2018.

За приписами ч.2 ст.3 Господарського кодексу України, підприємництвом є господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Згідно зі ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, господарське зобов'язання повинно бути спрямованим на досягнення економічного результату, тобто мати реальний характер.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За змістом ст.1 зазначеного Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб'єкта.

Для з'ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов'язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, необхідно враховувати, що фактичне здійснення господарської операції повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №911/5309/14, від 29.01.2019 у справі №911/916/15.

Позивачем в порушення зазначених вимог, не доведено та надано суду жодного доказу, який підтверджує, що в нього дійсно був в наявності товар, який зазначений у видатковій накладній № 39 від 30.08.2018, чи він його придбав або виготовив, з метою поставки відповідачу, провів відповідні розрахунки чи інші господарські операції, або інші докази, які підтверджують факт передачі відповідачу дверей загального користування (загальна площа 19,167 м2) в кількості 8 штук, загальною вартістю 122500,00 грн.

За приписами ч.1,2,4, ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За загальними принципами здійснення судочинства, що відображені у ст. 13,14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Господарському суду не надано права самостійно збирати докази, які мають значення для вирішення спору.

Ухвалою суду від 10.01.2019 про відкриття провадження у справі позивачу встановлено, відповідно до ст.166 Господарського процесуального кодексу України, протягом п'яти днів з дня отримання відзиву на позовну заяву: надіслати (надати) до суду відповідь на відзив, надіславши одночасно копію даної відповіді на відзив відповідачу, а докази надсилання надати суду.

28.01.2019 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву вих.№5 від 25.01.2019 з доданими до нього документами, який поданий відповідачем у встановлений судом строк та долучений до матеріалів справи. До відзиву на позовну заяву відповідачем додано докази направлення позивачу вищевказаного відзиву з додатком, зокрема, опис вкладення у цінний лист від 26.01.2019.

Проте, позивач відповіді на відзив у встановлений судом строк без поважних причин не надав, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву не спростував.

Додаткових документів, що стосуються предмету заявлених позовних вимог, додаткових заяв та клопотання щодо суті спору від позивача не надходило.

Також слід зазначити, що виходячи зі змісту ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів визначений п.5.27 Національного стандарту України "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55, відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціали, та прізвище, дати засвідчення копії, а відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи (п.5.26).

Всупереч зазначеним вимогам законодавства, позивачем надано неналежним чином засвідчені ксерокопії: договору №6011_5 від 05.07.2018; локального кошторису на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт житлового будинку по вул. Льотна,41 в м. Чернігові; акту №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року; рахунку-фактури №74 від 13.07.2018; накладної №39 від 30.08.2018; виписки з особового рахунку за 16.07.2018; претензії про сплату товару від 17.10.2018; фіскального чеку від 17.10.2018; листа вих.№83 від 21.11.2018; договору поставки від 27.07.2018; відповіді від 21.11.2018 б/н на лист №83 від 21.11.2018 з доказами про направлення; вимоги про сплату товару від 17.10.2018; повторну вимогу від 22.11.2018 про оплату поставленого товару, на яких стоїть лише відтиск печатки «копія вірна» та підпис невідомо якої особи без зазначення назви її посади, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 справі №904/8549/17.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд доходить висновку, що подані позивачем в обґрунтування позовних вимог вищезазначені документи, не можуть бути належними та допустимими доказами у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позивачем не доведено суду та не надано належних доказів, які підтверджують факт передачі відповідачу дверей в кількості 8 шт на суму 122500,00 грн, а тому позовні вимоги фізичної-підприємця Котова Ігоря Юрійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕКС РЕАЛ" про стягнення 72500,00 грн боргу, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Оскільки, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача, а тому судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 202, 207, 233, 238, 241, 247-248, 252 Господарського процесуального кодексу України; ст. 4 Закону України „Про судовий збір", господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної-підприємця Котова Ігоря Юрійовича, АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕКС РЕАЛ", вул. Кирпоноса, 7, м.Чернігів, 14000 () про стягнення 72500,00 грн боргу, відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду у порядку визначеному ст. 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено та підписано 11.03.2019.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

До відома сторін:

- адреса Господарського суду Чернігівської області: проспект Миру, 20, м. Чернігів, Україна;

- засоби зв'язку контактні телефони: 672-847; 676-311, факс 774-462; електронна адреса Господарського суду Чернігівської області: e-mail: .

Суддя Л. М. Лавриненко