ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Справа № 903/740/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.18 р. у справі №903/740/18 (суддя Шум М.С., повний текст рішення складено 05.12.2018 р.)

за позовом заступника керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області (м. Луцьк) в інтересах держави в особі Нововолинської міської ради (м. Нововолинськ, Волинська обл.)

до відповідача фізичної особи-підприємця Рабченюка Петра Миколайовича (м.Нововолинськ, Волинська обл.)

про стягнення 188 170, 33 грн.

за участю представників сторін:

прокурор - Марщівська О.П.;

позивача - не з'явився;

відповідача - ФОП Рабченюка П.М.; Герасимчук Л.Р., представник;

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Нововолинської міської ради звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до фізичної особи-підприємця Рабченюка П.М. про стягнення 188 170, 33 грн.

Правовою підставою заявлених вимог прокурор визначає ст. 1212 ЦК України та зауважує, що відповідач, набувши право власності на об'єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності площею 0,2897 га, за адресою: Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на цю земельну ділянку та не вносив плату за користування нею, внаслідок чого зберіг в себе безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.11.2018 р. у справі №903/740/18 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором не доведено та не надано належних та допустимих доказів не здійснення захисту інтересів держави саме зі сторони позивача, тобто не доведено усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб'єкта владних повноважень, та у зв'язку з цим необхідність здійснення судового захисту інтересів держави прокурором.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Волинської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задоволити позов у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що неодноразово звертався до міської ради із запитами щодо реалізації повноважень шляхом звернення до суду із відповідним позовом, прокурором надано переконливі докази нездійснення позивачем захисту інтересів держави.

Скаржник вказує, що матеріали справи містять докази обізнаності позивача з фактом використання відповідачем земельної ділянки під належним йому нерухомим майном. Однак, позивач не контролював виконання відповідачем ані умов договору купівлі-продажу майна, ані рішення міської ради від 29.05.2007р. №11/9, внаслідок чого останній з 2006р. по даний час використовує вказану земельну ділянку без правовстановлюючих документів. Таким чином, міська рада упродовж 12 років не вчиняла жодних дій щодо нарахування та стягнення недоотриманої орендної плати за використання земельної ділянки, що призвело до втрати можливості стягнення коштів за період з 2007 по 2015 р.р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач самоусунувся від виконання покладених повноважень, що підтверджується листами від 18.06.2018р. №01-67/1527 та від 06.11.2018р. №01-67/3079, від 16.11.2018р. №01-67/3161, в яких зазначається про неможливість самостійного звернення до суду через відсутність фінансування на сплату судового збору та те, що міська рада не є розпорядником бюджетних коштів.

Прокурор зазначає, що враховуючи вимоги чинного законодавства щодо загальних строків позовної давності та внаслідок бездіяльності міської ради, яка не зверталась до суду про стягнення нарахованих коштів на вищевказану суму, розмір стягнення при пред'явлені позову зменшено до 188 тис. грн. Таким чином внаслідок бездіяльності органу місцевого самоврядування територіальна громада втратила можливість стягнути 44 тис. грн.

Вказані обставини спростовують висновки суду щодо недоведеності усвідомленої пасивної поведінки уповноваженого суб'єкта владних повноважень, адже у разі відмови від сплати їх особою, яка використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів єдиним можливим способом захисту права є звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд апеляційної скарги на 13.02.2019 р. об 14:30 год.

Нововолинська міська рада надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №3399/19 від 25.01.2019 р.). в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції та переглянути справу в апеляційному порядку за наявними у ній матеріалами. Позивач посилається на п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України та зазначає, що одна лише встановлена судом відсутність підстав для представництва прокуратури в інтересах держави в особі Нововолинської міської ради у справі не може бути причиною відмови у задоволенні позовних вимог, коли фактично справа по суті не розглядалась. У зв'язку з прийняттям рішення судом першої інстанції міська рада позбавлена можливості отримати кошти від боржника або самостійно звернутись до суду з цим позовом.

Позивач звертає увагу суду, що фактично 27.11.2018р. розгляду справи по суті не відбулося, оскільки мотивувальна частина рішення не містить висновків суду по суті позовних вимог, фактичних обставин, встановлених судом та змісту спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а також інших елементів судового рішення, передбачених ч. 4 ст. 338 ГПК України, а саме, що стосуються стягнення з відповідача збитків, нанесених безпідставним користуванням земельною ділянкою. Позивач зазначає, що судом лише досліджувалося процедурне питання щодо наявності підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в особі міської ради, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Представник фізичної особи-підприємця Рабченюка П.М. подав до суду пояснення (вх. №6763/19 від 13.02.2019 р. та вх. №9729/19 від 06.03.2019 р.), в яких просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі. Посилається на те, що відповідачем укладено договір купівлі-продажу від 31.05.2006р. саме як фізичною особою, тому спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Також звертає увагу суду на те, що безпідставним є розраховувати розмір збитків на відповідно до ставок орендної плати, оскільки між позивачем та відповідачем не існувало відповідних договірних відносин.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2019 р. розгляд скарги відкладено на 06.03.2019 р. об 14:30 год.

Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 р. № 01-04/72 у зв'язку із непрогнозованою тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії у справі - Гудак А.В., відповідно до статті 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.п. 18, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну суддів-членів колегії у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 р. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г., суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду.

В судовому засіданні 06.03.2019р. прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та задоволити позовні вимоги.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні 06.03.2019р. заперечив доводи апеляційної скарги, просять відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання 06.03.2019 р. не з`явився, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення прокурора, відповідача та представника відповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 31.05.2006р. між Рабченюком П.М. та Нововолинською міською радою укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу комунального підприємства "Об'єднання хімчистки і пральні", який складається з будівлі пральні і хімчистки А-2 загальною площею 926, 1 кв.м., будівлі гаража Б-1 загальною площею 162,7 кв.м. та будівлі шкіряного цеху В-1, загальною площею 50, 5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3. Вказане підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 119163704 від 30.03.2018р.

Рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 6/29 від 12.09.2006р. "Про затвердження матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки, надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки", вирішено затвердити матеріали погодження місця розташування земельної ділянки; підприємцю Рабченюку П.М. надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2897 га по вул. Сонячній, 3 для обслуговування приміщення хімчистки та пральні.

Рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 11/9 від 29.05.2007 "Про надання земельних ділянок в оренду", вирішено затвердити підприємцю Рабченюку П.М. проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати йому в оренду земельну ділянку площею 0,2897 га по вул. Сонячній, 3 для обслуговування приміщення хімчистки та пральні терміном на 1 рік. Пунктом 4 рішення, орендаря зобов'язано укласти договори оренди вказаних земельних ділянок.

Разом з тим, матеріали справи не містять договору оренди земельної ділянки ,укладеного між Нововолинською міською радою та відповідачем.

В подальшому рішенням Нововолинської міської ради №18/12 від 05.07.2012р. була затверджена ставка орендної плати за землю згідно додатків №1,2. Згідно додатку №1 до вказаного рішення до земельних ділянок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, площа яких становить від 1001 до 10 000 м2 застосовується відсоток від грошової оцінки земельної ділянки у розмірі - 4,5 %

Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 15.05.2018р. №153, було затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Нововолинської міської ради від 29.03.2018р., яким визначено збитки за використання вказаної земельної ділянки підприємцем Рабченюком П.М. у розмірі 232247,12 грн.

Про затвердження акту та необхідність сплатити нараховані збитки Рабченюка П.М. повідомлено листом комісії (Нововолинської міської ради) визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Нововолинської міської ради. Вищевказане повідомлення про відшкодування збитків разом із копією акта з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 29.03.2018р. та договором про добровільне відшкодування збитків у 2-х примірниках направлено відповідачу рекомендованим листом від 22.05.2018р.

Відповідно до інформації Головного управління ДФС у Волинській області №10203/10/03-20-13-01 від 06.06.2018р., орендна плата за період 2015-2018 роки за використання земельної ділянки, яка розташована під об'єктом нерухомого майна за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 відповідачем не сплачувалась.

Відповідно до листа №01-67/1461 від 07.06.2018р., адресованого заступнику керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури, міською радою вчинялися дії щодо підготовки позовних матеріалів, велася претензійна робота до відповідача.

Згідно інформації Головного управління ДФС у Волинській області № 16180/10/03-20-13-01-06 від 13.09.2018р., відповідачем приміщення використовується з метою здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується поданими ним податковими деклараціями. Згідно вказаного листа відповідач перебуває на обліку, як фізична особа-підприємець в Нововолинському відділенні Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області з основним видом діяльності - прання та хімічне чищення текстильних і хутряних виробів. В судовому засіданні відповідач не заперечив, що використовує приміщення для підприємницкої діяльності.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 20.09.2018р. №10-3-02220-6380/2-18, станом на 01.01.2013р. за відповідачем відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку в м. Нововолинську по вул. Сонячна, 3.

Листом від 08.10.2018 р. №34/4-1845вих-18, Володимир-Волинська місцева прокуратура повідомила Нововолинського міського голову, що прокуратурою буде пред'явлено позов в інтересах держави в особі міської ради до суду про стягнення на користь місцевого бюджету коштів (збитків) з відповідача за використання земельної ділянки без правоустановлюючих документів у сумі 188 170,33 грн.

Листом від 16.11.2018р. №01-67/3161, Нововолинська міська рада повідомила Володимир-Волинську місцеву прокуратуру про те, що протягом 2017-2018 р.р. міська рада не виступала в якості позивача у справах цивільної, господарської чи адміністративної юрисдикції, відповідно необхідності сплати судового збору не виникало. Водночас, у разі виникнення такої необхідності судовий збір сплачуватиметься виконавчим комітетом за звернення міської ради з відповідних статтей видатків міського бюджету, оскільки міська рада не є головним розпорядником бюджетних коштів.

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 0,2897 га, що використовується відповідачем для обслуговування приміщення хімчистки та пральні за 2015 рік становить - 1305978 грн., за 2016 рік - 1871451,77 грн., за 2017 рік - 1983616,44 грн., що підтверджується витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки сформованих Міськрайонним управлінням в Іваничівському районі та м. Нововолинську ГУ Держгеокадастру у Волинській області.

Предметом позову у даній справі є вимога прокурора про стягнення з відповідача як власника об'єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати в розмірі 188 170, 33 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку, що прокурором не доведено та не надано належних та допустимих доказів не здійснення захисту інтересів держави саме зі сторони позивача, тобто не доведено усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб'єкта владних повноважень, та у зв'язку з цим необхідність здійснення судового захисту інтересів держави прокурором.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступні мотиви.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відтак, на думку суду, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках, тому необхідно з'ясувати, що мається на увазі під виключним випадком і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

В свою чергу, не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, а здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, тощо.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначає, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Нововолинська міська рада.

Так, при зверненні з даним позовом до суду в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави (територіальної громади) прокурор вказує на тривалу бездіяльність Нововолинської міської ради, яка полягала у невжитті останньою заходів із урегулювання спірних правовідносин в судовому порядку, що, на думку прокурора, свідчить про неналежний захист цим органом інтересів держави, що стало підставою для звернення до суду прокурора у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Досліджуючи дані обставини, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач є власником будівлі пральні і хімчистки А-2, загальною площею 926,1 кв. м., будівлі гаража Б-1. загальною площею 162,7 кв.м. та будівлі шкіряного цеху В-1, загальною площею 50,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2006р. №1353, укладеного з Нововолинською міською радою.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, набувши у власність дані об`єкти нерухомості в 2006 року, належним чином оформив право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під даними об`єктами, зокрема уклав відповідні договори оренди з міською радою та здійснив державну реєстрацію такого права.

Поряд з тим, як встановлено апеляційним судом, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000020 від 01.03.2017р., внесено відомості, на підставі ч. 1 ст. 367 КК України, за фактом неналежного виконання посадовими особами Нововолинської міської ради своїх посадових обов'язків, які не вживали заходів з метою визначення розміру шкоди, завданої користуванням земельними ділянками без правоустановлюючих документів суб'єктами господарювання на території міста, внаслідок чого інтересам територіальної громади заподіяно істотну шкоду у виді ненадходження платежів за користування земельними ділянками, розмір якої встановлюється.

В матеріалах справи містяться докази обізнаності позивача з фактом використання відповідачем земельної ділянки під належним йому нерухомим майном. Однак, позивач не контролював виконання відповідачем ані умов договору купівлі-продажу майна, ані рішення міської ради від 29.05.2007р. №11/9, внаслідок чого відповідач з 2006р. по даний час не оформив право користування нею.

Також, суд вказує, що в листі Нововолинської міської ради № 01-67/3161 від 16.11.2018р., який адресований прокуратурі, зазначено, що у разі виникнення необхідності сплати судового збору при звернені до суду з даним позовом, він сплачуватиметься виконавчим комітетом Нововолинської міської ради за зверненням Нововолинської міської ради з відповідних статей видатків міського бюджету. Тобто, з метою звернення до суду з даною позовною заявою міська рада була в змозі отримати кошти для сплати судового збору шляхом звернення до виконавчого комітету Нововолинської міської ради, однак таких дій не вчинила, що також підтверджує усунення останньої від виконання своїх функцій у даних правовідносинах.

Отже, беручи до увагу викладене, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором доведено належними та допустимими доказами те, що Нововолинською міською радою, як органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у даних відносинах протягом тривалого часу належним чином не здійснювалися повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади та як наслідок наявність законних підстав для представництва інтересів держави (територіальної громади) у даній справі прокурором в особі Нововолинської міської ради.

При цьому, в контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Прокурором обґрунтовано порушення інтересів держави (територіальної громади) тим, що у зв`язку із неотриманням коштів за користування земельною ділянкою неможливо реалізувати соціально-економічні і культурні програми територіальної громади.

Також, в матеріалах справи наявні докази дотримання прокурором ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього повідомлення позивача про звернення з даним позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції вказує, що відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до положень ст. 80 ЗК України суб'єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. ст. 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82, 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Як вже зазначалось , предметом спору у діній справі є стягнення з власника об"єктів нерухомого майна безпіставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою , на якій ці об"єкти розмішені ,без належних на те правових підстав.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України.

За приписами ч.1 ст. 120 ЗК України(в редакції, чинній на мемент укладення договору купівлі продажу об"єктів нерухомості при переході права власності на будівлю і споруду право

власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

За приписами ч.1,2 ст. 120 ЗК України ( в чинній редакції ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Разом з тим, як вбачається з рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 11/9 від 29.05.2007 "Про надання земельних ділянок в оренду", вирішено затвердити підприємцю Рабченюку П.М. проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати йому в оренду земельну ділянку площею 0,2897 га по вул. Сонячній, 3 для обслуговування приміщення хімчистки та пральні терміном на 1 рік. Пунктом 4 рішення, орендаря зобов'язано укласти договори оренди вказаних земельних ділянок.

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

При цьому, згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17,від 04 лютого 2019 р. у справі № 922/3409/17.

У даній справі апеляційним судом встановлено, що відповідач, як власник об'єктів нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій ці об'єкти розміщені, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату. Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Частина 1 ст. 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч. 1 ст. 96 ЗК України).

В процесі апеляційного розгляду, судом встановлено, відповідач є власником будівлі пральні і хімчистки А-2, загальною площею 926,1 кв. м., будівлі гаража Б-1. загальною площею 162,7 кв.м. та будівлі шкіряного цеху В-1, загальною площею 50,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2006р. №1353, укладеного з Нововолинською міською радою.

Так, рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 6/29 від 12.09.2006р. затверджено матеріали погодження місця розташування земельної ділянки; відповідачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2897 га по вул. Сонячній, 3 для обслуговування приміщення хімчистки та пральні.

В свою чергу, рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 11/9 від 29.05.2007р., було вирішено затвердити відповідачу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати йому в оренду земельну ділянку площею 0,2897 га по вул. Сонячній, 3 для обслуговування приміщення хімчистки та пральні терміном на 1 рік. Пунктом 4 рішення, відповідача зобов'язано укласти договори оренди вказаних земельних ділянок.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що для обслуговування приміщення хімчистки та пральні, які належать відповідачу на праві власності використовується земельна ділянка площею 0,2897 га за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3. Вказаний розмір земельної ділянки для обслуговування приміщення хімчистки та пральні не заперечується відповідачем в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування вказаною земельною ділянкою під об`єктами нерухомого майна, зокрема укладення відповідних договорів оренди з міською радою та державної реєстрації такого права. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази ухилення або відмови міської ради від укладення таких договорів оренди.

Отже, враховуючи те, що відповідач належним чином не оформив права користування земельною ділянкою площею 0,2897 га за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 та без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, тому він зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки, тобто міській раді на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Щодо розміру безпідставно збержених коштів ,апеляційний суд зазначає наступне .

Як встановлено апеляційним господарським судом, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,2897 га за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 в 2015 році становила 1305978 грн., в 2016 рік - 1871451,77 грн., в 2017 рік - 1983616, 44 грн., що підтверджується витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованими Міськрайонним управлінням в Іваничівському районі та м. Нововолинську ГУ Держгеокадастру у Волинській області.

Так, рішенням Нововолинської міської ради №18/12 від 05.07.2012р. була затверджена ставка орендної плати за землю згідно додатків №1,2. Згідно додатку № 1 до вказаного рішення до земельних ділянок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, площа яких становить від 1001 до 10 000 м2 застосовується відсоток від грошової оцінки земельної ділянки у розмірі - 4,5 %.

В свою чергу, рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 15.05.2018р. №153 було затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Нововолинської міської ради від 29.03.2018р., яким визначено збитки за використання вказаної земельної ділянки відповідачем в розмірі 232 247,12 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір збитків розраховувався комісією відповідно до площі земельної ділянки 2897 м2, нормативно грошової оцінки земельної ділянки за 2015, 2016, 2017 р.р. та із застосуванням відсотку від грошової оцінки земельної ділянки у розмірі - 4,5%, та визначений в наступному розмірі: за 2015 р. - 58 769, 05 грн., за 2016р. - 84 215, 33 грн., та за 2017р. - 89 262, 74 грн.

Разом з тим, апеляційним господарським судом встановлено, що прокуратурою пред'явлено позов в межах строку позовної давності (три роки) та за 2015 рік заявлено до стягнення безпідставно збережені кошти (орендну плату) в розмірі лише 14 692, 26 грн., тобто за три місяці (жовтень, листопад, грудень) (58 769,05 грн.: 12 місяців * 3 місяці), а за 2016-2017 р.р. заявлено до стягнення кошти за весь вказаний період.

Отже, враховуючи викладене та дослідивши розрахунок заявлених до стягнення коштів за весь період( в межах строків позовної давності ) , суд апеляційної інстанції вважає його вірним, здійсненим відповідно до вимог чинного законодавства, тому приходить до висновку, що вимоги прокурора про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів (орендної плати) в розмірі 188 170, 33 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою, на якій розміщені належні йому об`єкти нерухомості - підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо доводів відповідача про те, що договір купівлі-продажу від 31.05.2006р. укладено між Нововолинською міською радою та Рабченюком П.М., як фізичною особою, тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 2 ЗК України визначено, що суб'єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. А відповідно до статті 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно ч. 1 ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, нежитлової будівлі, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ГК України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, цивільні права й обов'язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи. Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття у власність нерухомого майна.

Відповідно до статей 319 та 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов'язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин.

Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності потрібно встановити факт здійснення фізичною особа-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).

Як встановлено апеляційним судом, відповідач зареєстрований як фізична особа - підприємець 19.05.2006р. та основними видами його діяльності є, зокрема, прання та хімічне чищення текстильних і хутряних виробів, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Так, відповідач в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив те, що на даний час він є суб`єктом підприємницької діяльності та здійснює підприємницьку діяльність.

Згідно інформації Головного управління ДФС у Волинській області № 16180/10/03-20-13-01-06 від 13.09.2018р., відповідач знаходить на обліку як фізична особа-підприємець в Нововолинському відділенні Володимир-Волинської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області з основним видом діяльності - прання та хімічне чищення текстильних і хутряних виробів. При обранні спрощеної системи оподаткування місце провадження господарської діяльності зазначено платником: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3.

Також відповідачем подавалися Володимир-Волинській ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області податкові декларації за 2015, 2016, 2017 роки за податковою адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 та видом підприємницької діяльності: прання та хімічне чищення текстильних і хутряних виробів.

Отже, фактичними обставинами справи та доказами у ній підтверджується те, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність за адресою: м. Нововолинськ, вул. Сонячна, 3 за основними видами діяльності - прання та хімічне чищення текстильних і хутряних виробів , тобто земельна ділянка площею 0,2897 га. за вказаною адресою використовується відповідачем у комерційних цілях як фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно п. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до пп. 6 п. 1 ст. 20 ГПК України справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю) відносяться до юрисдикції господарських судів.

Отже, враховуючи те, що відповідач як фізична особа-підприємець використовує спірну земельну ділянку в комерційних цілях, що свідчить про господарський характер даних правовідносин, а також беручи до уваги суб`єктний склад учасників справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Щодо доводів відповідача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК у відповідній редакції).

Отже, враховуючи те, що предметом стягнення у даній справі є безпідставно збережені кошти (орендна плата) в розмірі 188 170, 33 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти нерухомості, доводи відповідача, що він звільнений від сплати земельного податку судом апеляційної інстанції оцінюються критично та не приймаються до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За приписами п.1 ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справ

За таких обставин, апеляційна скарга заступника прокурора Волинської області підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.18р. у справі №903/740/18 скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.18 р. у справі № 903/740/18 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 27.11.18 р. у справі № 903/740/18 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Рабченюка Петра Миколайовича (45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, 5 МІКРОРАЙОН, будинок 25, квартира 57) на користь Нововолинської міської ради (45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, проспект Дружби, 27) 188 170, 33 грн.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Рабченюка Петра Миколайовича (45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, 5 МІКРОРАЙОН, будинок 25, квартира 57) на користь Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області (45400, Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Маяковського, 19) 2 822, 55 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та 4 233, 83 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати судові накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2019 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Петухов М.Г.