ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"11" березня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/602/19

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

розглянувши матеріали за вх.№ 632

за заявою про видачу судового наказу Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеської області (проспект Миру, 33, м. Чорноморськ, Одеська область, 68003, ); Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеської області (вул. Олександрійська, 2-Б, Одеська область, м. Чорноморськ, 68002, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворлд Оушен Скай" (вул. Базарна, буд. 5/5, Приморський район, м. Одеса, 65000, )

про стягнення 165816,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду звернулись Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеської області (далі - Управління, Заявник-1) та Комунальне підприємство "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеської області (далі - Підприємство, Заявник-2) про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 27.11.2013.

Ч.1 ст. 148 ГПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями ч.2 ст. 150 ГПК України визначені вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу, так, у заяві повинно бути зазначено, у тому числі, місцезнаходження (для юридичних осіб).

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

При дослідженні матеріалів заяви судом встановлено, що заявниками неправильно вказано місцезнаходження боржника, а саме за адресою: вул. Хантадзе, офіс 2/65-Н, м.Чорноморськ, Одеська область, 68000. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження боржника встановлено за адресою: вул. Базарна, буд. 5/5, Приморський район, м. Одеса, 65000.

Отже, відповідно до п.1 ч.1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу. При цьому, згідно з ч.1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити заявникам, що відповідно до ч.1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Так, Управлінням та Підприємством заявлено дві пов'язані між собою вимоги. Втім, виходячи з аналізу вказаної вище норми, об'єднання та роз'єднання вимог можливе у випадку розгляду справи в порядку позовного провадження, оскільки ст. 173 ГПК України знаходиться у главі 2 Розділу ІІІ Позовне провадження.

Таким чином, при розгляді справи у порядку наказного провадження об'єднання вимог не є допустимим та може бути підставою для відмови у видачі судового наказу. Судовий наказ є виконавчим документом у розумінні ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження". При цьому заявлені стягувачами вимоги передбачають видачу двох судових наказів, де боржники є різними, а тому вбачається за необхідне подання двох різних заяв.

Також, суд звертає увагу на те, що заявники просять стягнути з боржника заборгованість з орендної плати, пеню, штраф, інфляційні втрати, 3% річних.

Щодо цього суд вказує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом ст.ст. 524, 533-535, ст. 625 ЦК України грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, пеня та штраф за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а є видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов'язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені передбачена Законом або договором.

Відтак, вимоги про сплату пені та штрафу у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань, хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Отже, вимоги в частині стягнення пені та штрафу не можуть підлягати розгляду в порядку наказного провадження.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст.625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, інфляційні збитки та 3% річних за своєю природою не є заборгованістю за договором, а є правовими наслідками порушення боржником зобовязання за ним, заходами відповідальності за порушення такого зобовязання.

З урахуванням зазначено вище, керуючись п.1 ч.1 ст.152, 234 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Управління комунальної власності та земельних відносин Чорноморської міської ради Одеської області (проспект Миру, 33, м. Чорноморськ, Одеська область, 68003, ); Комунального підприємства "Міське управління житлово-комунального господарства" Чорноморської міської ради Одеської області (вул. Олександрійська, 2-Б, Одеська область, м. Чорноморськ, 68002, ) про видачу судового наказу щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворлд Оушен Скай" (вул. Базарна, буд. 5/5, Приморський район, м. Одеса, 65000, ) 165816,48 грн. відмовити.

2. Роз'яснити заявникам, що відповідно з ч.1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Суддя Р.В. Волков