ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2019

м. Івано-Франківськ

Справа № 909/1055/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.Б.К. Атлантіс груп"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський м'ясокомбінат"

про стягнення заборгованості в сумі 22 443 грн 52 к.

за участю:

від позивача: не з"явився

від відповідача: не з"явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Р.Б.К. Атлантіс груп" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський м'ясокомбінат" про стягнення заборгованості в сумі 22 443 грн 52 к.

Ухвалою суду від 06.12.18 зазначену позовну заяву залишено без руху та ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Р.Б.К. Атлантіс груп" не пізніше десяти днів з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви, відтак ухвалою суду від 14.01.19 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду по суті на 12.02.19, за наслдіками якого розгляд справи по суті відкладено на 05.03.19.

В судове засідання представник позивача не з"явився, однак направив суду клопотання вх.№1489/19 від 28.01.19 щодо розгляду справи за своєї відсутності.

Крім того, 19.02.19 за вх.№2880/19 направив суду клопотання, у якому зазначив, що у позовній заяві допущено описку у назві відповідача - зазначено товариство з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківський м'ясокомбінат", тоді як слід було зазначити Приватне акціонерне товариство "Івано-Франківський м'ясокомбінат".

Судом встановлено, що у позовній заяві позивачем зазначено відповідачем товариство з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківський м'ясокомбінат" (код 00451636, м.Івано-Франківськ, вул.С.Петлюри,10). Із здійсненого судом витягу з ЄДРЮОФОПГФ № вбачається, що із вказаним кодом ЄДРЮОФОПГФ та за вказаною позивачем у позовній заяві адресою у ЄДРЮОФОПГФ значиться Приватне акціонерне товариство "Івано-Франківський м'ясокомбінат", відтак зазначена описка підлягає виправленню у відповідності до ст.243 ГПК України.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду належним чином повідомлений ухвалами суду від 14.01.19 та 12.02.19, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення (ухвалу від 14.01.19 вручено відповідачу 21.01.19, ухвалу від 12.02.19 - 27.02.19). Заяв та клопотань, а також відзиву на позов від відповідача не надходило.

Згідно з приписами частини 1 та пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ч.ч.1,3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що відповідач, у відповідності до чинного законодавства, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представника відповідача за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з"ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступні

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.06.15 між Публічним акціонерним товариством "Івано-Франківський м'ясокомбінат" (повне найменування якого згідно витягу з ЄДРЮОФОПГФ змінено на Приватне акціонерне товариство "Івано-Франківський м'ясокомбінат"), як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Р.Б.К. Атлантіс груп", як постачальником, укладено договір поставки №18.

Зазначений договір підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Термін дії договору - до 31.12.15, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов"язань (п.12.1 договору).

Якщо за 5 днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про відмову продовження терміну дії договору, договір вважається продовженим на один календарний рік на тих самих умовах(п.12.2 договору).

Доказів відмови сторін у продовженні терміну дії договору матеріали справи не містять.

За умовами даного договору постачальник зобов"язався передати у власність покупця у встановлений строк товар, визначений п.1.1 договору, а покупець. у свою чергу, - прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов договору(п.1.1 договору).

Згідно з п.1.2 договору найменування, кількість, асортимент, вартість товару вказуються у видаткових товарних накладних.

Поставка товару здійснюється партіями на основі заявки покупця у відповідності до ІНКОТЕРМС 2010(п.2.1, 2.2 договору).

Пунктом 2.3 договору сторони погодили строк поставки: 30 календарних днів з моменту прийняття постачальником заявки покупця.

Згідно з п.2.5 договору товар вважається поставленим з моменту передачі цього товару перевізнику. Водночас, згідно протоколу розбіжностей до даного договору товар вважається поставленим з моменту передачі цього товару покупцю або отримання товару покупцем від перевізника.

Оплата товару здійснюється покупцем протягом 14 календарних днів з моменту поставки кожної партії товару(п.3.1 договору).

Згідно видаткової накладної №РН-0000012 від 28.03.18 позивачем поставлено відповідачу товару на загальну суму 18220,80 грн. з ПДВ. Факт отримання товару відповідачем підтверджується підписом та печаткою відповідача на зазначеній накладній.

В порушення прийнятих на себе зобов"язань відповідач не здійснив оплати за поставлений позивачем товар згідно видаткової накладної №РН-0000012 від 28.03.18.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором становить 18220,80 грн.

Доказів погашення заборгованості відповідачем на вищезазначену суму матеріали справи не містять.

При вирішенні даного спору суд здійснив наступні

ВИСНОВКИ:

Згідно з приписами статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення закріплено у ст.174 Господарського кодексу України: господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 202 цього ж Кодексу встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до приписів статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом(ст.639 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення закріплено і у статті 712 Цивільного кодексу України.

Таким чином, між сторонами у справі на підставі наведених норм закону виникли правовідносини, які за своєю правовою природою є такими, що випливають із договору поставки, тому до них слід застосовувати відповідні положення Цивільного та Господарського кодексів України.

В силу положень ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд констатує, що підписання відповідачем без жодних зауважень видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідає вимогам ст. 9 цього Закону та п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 та фіксує факт здійснення господарської операції ( в даному випадку - купівлю-продаж товару), є підставою для виникнення у відповідача обов"язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару(ст.692 Цивільного кодексу України).

Нормою ст.530 Цивільного кодексу України, встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється покупцем протягом 14 календарних днів з моменту поставки кожної партії товару. Відтак, строк виконання відповідачем зобов"язання щодо оплати вартості поставленого позивачем товару - до 11.04.18 включно.

В порушення умов договору покупець прийняті на себе договірні зобов"язання належним чином не виконав, оплату за отриманий товар не здійснив.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб"єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов"язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Наведена правова норма кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України: одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст.598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України). Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Однак, якщо зобов"язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов"язки.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов"язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов"язання.

В силу ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов"язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 Цивільного кодексу України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі(ст. 547 Цивільного кодексу України).

Укладаючи договір, сторони дійшли згоди відносно забезпечення виконання відповідачем грошових зобов"язань пенею. Зокрема, пунктом 10.2 спірного договору сторони визначили обов"язок покупця за несвоєчасну оплату товару сплатити продавцю на пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення та 3% річних.

У зв"язку з порушенням договірних зобов"язань позивачем нараховано відповідачу 3888,76грн. пені та 333,96грн. 3% річних за період з 12.04.18 по 22.11.18.

Судом перевірено правильність нарахування позивачем пені та 3% річних та встановлено, що в розрахунку суми 3% річних та пені є більшими, ніж заявлено позивачем до стягнення, однак, з огляду на розмір заявлених позивачем до стягнення цих сум, суд задовільняє їх за розрахунком позивача.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням(ч.2ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Із приписів вищенаведених правових норм випливає, що позивач, звернувшись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, зобов'язаний довести наявність або відсутність факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов'язані з його особою.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Судом встановлено факт наявності порушених прав позивача та відповідності обраного позивачем способу захисту порушених прав приписам чинного законодавства, а також факт порушення відповідачем договірних зобов"язань в частині оплати вартості поставленого позивачем товару на суму 18220,80грн., відтак позов підлягає до задоволення.

Судові витрати за правилами ст.129 ГПК України покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.8, 124, 129, 129-1 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.173, 174, 193, 216, 230, 265 Господарського кодексу України, ст.9, 11, 202, 509, 525, 526, 530, 547,610, 611, 612, 614, 625, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 74, 86, 129, 165, 232, 233, 236-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.Б.К. Атлантіс груп" до Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський м'ясокомбінат" про стягнення заборгованості в сумі 22443,52грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Івано-Франківський м'ясокомбінат" (вул.С.Петлюри, 10, м.Івано-Франківськ, код 00451636) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.Б.К. Атлантіс груп"(м.Дніпро, вул.Воронезька, 4, код 34314907) 18220,80(вісімнадцять тисяч двісті двадцять гривень вісімдесят копійок) основного боргу, 3888,76(три тисячі вісімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят шість копійок) пені, 333,96(триста тридцять три гривні дев"яносто шість копійок) 3% річних та 1762,00(одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.03.2019

Суддя                                                             Матуляк П. Я.