СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. Справа № Б-39/02-09

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області (вх.№1381 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.11.2018 ухвалену колегією суддів: головуючим суддею Савченко А.А., суддею Міньковським С.В., суддею Швидкіним А.О. у місті Харкові, повний текс складено 22.11.2018, у справі №Б-39/02-09

за заявою ТОВ ТД Ізюмський тепловозоремонтний завод, м. Ізюм Харківської області

до ВАТ Ізюмський тепловозоремонтний завод, м. Ізюм Харківської області

за участю Прокуратури Харківської області,

про банкрутство,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 Ізюмська місцева прокуратура звернулась до Господарського суду Харківської області в межах справи про банкрутство ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», з заявою про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, та з урахуванням заяви про уточнення просить суд, прийняти позовну заяву до розгляду та порушити провадження у справі, визнати недійсним договір оренди №7 від 01.07.2015р., укладений між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" та ТОВ "ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод" про передачу в строкове платне використання належне йому на праві власності майно; зобовязати ТОВ "ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод" повернути державне майно, передане в оренду відповідно Додатку №1, що є невід'ємною частиною цього Договору, та знаходиться за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вїзд Ювілейний, 1, вартістю 5444820грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.11.2018 у справі №Б-39/02-09 заяву Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області та Харківської обласної державної адміністрації про визнання недійсним договору та повернення державного майна (вх. №1586/18), з урахуванням поданих уточнень, залишено без розгляду.

Прокуратура Харківської області з ухвалою не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.11.18 у справі №Б-39/02-09 та передати справу на розгляд до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2018 для розгляду справи №Б-39/02-09 сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Фоміна В.О., судді Пуль О.А., судді Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 у даній справі відкрито апеляційне провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд справи відбудеться 31.01.2019.

21.01.2019 від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу просить залишити без змін.

28.01.2019 від ліквідатора банкрута арбітражного керуючого ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.11.2018 у справі №Б-39/02-09 в силі, апеляційну скаргу прокуратури без задоволення.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2019 у звязку з відпусткою судді Пуль О.А. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

В судовому засіданні 31.01.2019 оголошено перерву до 28.02.2019.

25.02.2019 від ТОВ «ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод» надійшли пояснення.

В судовому засіданні 28.02.2019 представники сторін висловили свої позиції по справі, прокурор наполягав на задоволенні апеляційної скарги, навів відповідні пояснення, представник Харківської обласної державної адміністрації підтримала апеляційну скаргу прокурора. Представники РВ ФДМ України по Харківській області, ТОВ ТД ІТРЗ, Державного органу з питань банкрутства у Харківській області та ліквідатор банкрута арбітражний керуючий ОСОБА_1 заперечували проти апеляційної скарги, наводили відповідні пояснення, просили суд оскаржувану ухвалу залишити без змін, апеляційну скаргу прокуратури без задоволення.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

Постановою Господарського суду Харківської області від 03.12.2014 припинено процедуру санації ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", припинено повноваження керуючого санацією боржника - ОСОБА_2, визнано ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.11.2015 усунуто арбітражного керуючого ОСОБА_2 від виконання обов'язків ліквідатора ВАТ Ізюмський тепловозоремонтний завод, призначено ліквідатором ВАТ Ізюмський тепловозоремонтний завод арбітражного керуючого ОСОБА_1.

01.07.2015 між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (орендодавець) та ТОВ "ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод" (орендар) укладено договір оренди №7, відповідно до умов п.1.1 якого орендодавець передає орендарю в строкове платне використання належне йому на праві власності майно згідно з актом приймання-передачі згідно Додатку №1, що є невід'ємною частиною цього Договору, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вїзд Ювілейний, 1, а орендар зобов'язується сплачувати орендодавцеві орендну плату за користування об'єктом оренди та повернути об'єкт оренди після закінчення дії Договору.

У червні 2018 Ізюмська місцева прокуратура звернулась до Господарського суду Харківської області в межах справи про банкрутство ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», з заявою про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, та з урахуванням заяви про уточнення просить суд, прийняти позовну заяву до розгляду та порушити провадження у справі, визнати недійсним договір оренди №7 від 01.07.2015р., укладений між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" та ТОВ "ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод" про передачу в строкове платне використання належне йому на праві власності майно; зобовязати ТОВ "ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод" повернути державне майно, передане в оренду відповідно Додатку №1, що є невід'ємною частиною цього Договору, та знаходиться за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вїзд Ювілейний, 1, вартістю 5444820грн.

Заява прокуратури обґрунтована тим, що договір оренди укладено з порушенням приписів ст.ст. 5, 9, 11, 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тому, на думку прокурора, на підставі ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України вбачаються підстави для визнання його недійсним у зв'язку з недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку.

На думку прокурора, оскільки укладення вищевказаного договору оренди порушує регламентований Законом порядок його укладення, що створює умови для спричинення шкоди фінансово-економічним інтересам держави в особі Фонду державного майна у вигляді ненадходжень коштів за користування об'єктом оренди, в даному випадку порушуються інтереси держави. Враховуючи, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області питання щодо визнання зазначеного договору недійсним не порушувалось, прокурор вважає за необхідне звернутись до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, як субєкта, уповноваженого розпоряджатися обєктом оренди державної власності. Також прокурор звертається до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, як власника об'єктів державної власності, щодо реалізації прав держави, повязаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними у межах, визначених законом, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Заперечуючи проти заяви прокурора, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області зазначає, що майно господарських товариств, яке внесено до статутного капіталу, не є обєктом оренди в розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тому РВ ФДМУ по Харківській області не може виступати орендодавцем такого майна. Згідно положень Статуту ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" товариство є власником майна, яке передано йому до статутного капіталу і наділене відповідними правами щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном. Погодження договорів оренди з Харківською обласною державною організацією, як з органом, уповноваженим управляти державним майном, Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачено. Перелік повноважень органу управління в процедурі банкрутства підприємства чітко визначений Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і є вичерпним.

Крім того, як зазначає ліквідатор ВАТ "ІТРЗ" за організаційно-правовою формою є акціонерним товариством, а майно, яке було передано до статутного капіталу ВАТ "ІТРЗ" не є державною власністю, необхідність погодження договорів оренди з органом, уповноваженим управляти майном в Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачено; договір оренди був укладений відповідно до норм чинного законодавства та має на меті виключно захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані. На думку ліквідатора заява прокуратури не містить будь-яких правових підстав, на які позивач посилається як на підставу недійсності правочину.

ТОВ "ВП Ізюмський тепловозоремонтний завод" як орендар за спірним договором зазначає, що норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не повинні застосовуватись до правовідносин, що виникли між сторонами спірного договору, оскільки майно, яке передавалось в оренду не є об'єктом у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а твердження про порушення сторонами договору будь-якої процедури щодо передачі в оренду вказаного майна є невірним, оскільки в Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не встановлено окремої процедури передачі майна банкрута в оренду, в тому числі не визначено методику розрахунку розміру орендної плати.

Приймаючи ухвалу про залишення позовної заяви прокурора без розгляду, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що прокурором не обґрунтовано наявності встановлених законом підстав представництва інтересів держави при зверненні з позовом ( заявою) у даній справі - відповідне свідчить про відсутність у нього процесуальної дієздатності.

Розглянувши вказану ухвалу на предмет правильного застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Частиною 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частин 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Отже, участь прокурора в судовому процесі в господарських судах стає можливою за умови, крім іншого, належного обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.

Таким чином, у даному випадку дослідженню підлягає нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, в інтересах якого прокуратура звернулась до суду.

Колегія суддів зазначає, що не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, тоді як здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

При цьому, прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 02.11.2016р. у справі № 923/1006/15, від 02.08.2017р. у справі №922/2885/16. та в постанові Верховного Суду від 24.10.2018р. у справі №304/1196/16-ц, яку враховано судом при розгляді відповідної справи.

З обставин даної справи вбачається, що ВАТ «ІТРЗ» засновано відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 28.04.2001 року №274 шляхом перетворення державного підприємства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» у відкрите акціонерне товариство в порядку, передбаченому Указом Президента України від 15.06.1993 №210 «Про корпоратизацію підприємств», ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» є правонаступником державного підприємства «Ізюмський тепловозоремонтний завод».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Акціонерне товариство», акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Статтею 4 цього закону передбачено, що акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.

Статтею 85 Господарського кодексу України передбачено, що господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески.

Забороняється використовувати для формування статутного (складеного) капіталу товариства бюджетні кошти, майно державних (комунальних) підприємств, яке відповідно до закону (рішення органу місцевого самоврядування) не підлягає приватизації, та майно, що перебуває в оперативному управлінні бюджетних установ, якщо інше не передбачено законом (ст. 86 ГК України).

В силу наведених положень, РВ ФДМУ по Харківській області в особі держави є власником акцій у статутному капіталі ВАТ "ІТРЗ", та не є власником нерухомого майна, що є обєктом оренди. Тому, відсутні підстави вважати про необхідність погодження фондом умов договору оренди, як і не має підстав вважати його орендодавцем за умовами спірного договору.

Таким чином, колегія суддів не вбачає порушення інтересів держави в особі РВ ФДМУ по Харківській області укладенням спірного договору, та, відповідно відсутність підстав звернення прокурора до суду з відповідною заявою в інтересах держави в особі РВ ФДМУ по Харківській області.

Що ж до звернення прокуратури до суду з позовом (заявою) в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, судова колегія вважає необхідним зазначити, що положеннями статті 38 Закону України «про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у звязку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Статтею 41 цього закону передбачено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження.

Наведене свідчить, що в ліквідаційній процедурі до ліквідатора переходять всі повноваження щодо управління банкрутом, зокрема і щодо управління його майном, натомість повноваження власника майна обмежуються до таких, що не належать до управління майном боржника.

Як вбачається, Харківська обласна державна адміністрація є учасником у справі про банкрутство ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод", оскільки є власником (органом, уповноваженим управляти майном) боржника.

Однак, приписами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», зокрема, статті 96, не встановлено обовязковість погодження власником майна в ліквідаційній процедурі правочинів, укладених ліквідатором, зокрема, щодо користування майном банкрута.

Зазначене свідчить про відсутність належного обґрунтування підстав звернення прокуратури з даним позовом в інтересах в особі Харківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Отже, при зверненні з даним позовом прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб'єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, з наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

В такому випадку, неправильне визначення прокурором органів, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є підставою для залишення позовної заяви прокурора без розгляду.

Відповідно до положень ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Відповідно, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються доводами викладеними у мотивувальній частині постанови.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржувана ухвала відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.11.2018 у справі № Б-39/02-09 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.03.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель