ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/9828/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Подоляк Р.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 24.01.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 (повний текст складено 04.08.2017)

у справі №910/9828/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адвокат-Захист" (відповідач 1)

Приватного підприємства "Укрєвробудпроект" (відповідач 2)

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №19.08.1.2014 від 21.08.2014

В судовому засіданні 24.01.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адвокат-Захист" та Приватного підприємства "Укрєвробудпроект" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 19.081.2014 від 21.08.2014, укладеного між відповідачами.

Позов обґрунтований тим, що спірний договір є недійсним, оскільки було відступлено право вимоги недійсного зобов'язання, строк договору №28/07 поставки сільськогосподарської плодоовочевої продукції, право за яким було відступлено, закінчився 31.12.2011, та сплила позовна давність; оспорюваний договір є договором факторингу, оскільки грошова вимога відступлена безкоштовно, отже послуга за ним є фінансовою послугою, яка могла бути надана тільки фінансовою установою. Сторони за оскаржуваним договором до таких не належать.

До початку розгляду справи по суті позивач змінив підстави позову, подавши відповідну заяву, доповнивши їх додатковими підставами. Суд прийняв дану заяву до розгляду.

Зокрема, крім наведених вище підстав, позивач вважає, що оскільки сума відступленого боргу включає податок на додану вартість (далі - ПДВ), відповідач-2 не мав право відступати таку вимогу у зв'язку з анулюванням свідоцтва платника ПДВ; відповідач-1, який на момент укладення оспорюваного договору був зареєстрований як платник податку 4 групи, всупереч вимогам Податкового кодексу України не перейшов на загальну систему оподаткування, що повинен би був зробити, оскільки відступлене право перевищує 5000000,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач 1 зазначає, що договір не передбачає фінансування під відступлення права вимоги, а тому він не є договором факторингу. За договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату.

Заперечуючи проти позову, відповідач 2 зазначає, що закінчення строку договору на припиняє зобов'язальних відносин сторін, наміри сторін були спрямовані на укладення договору відступлення права вимоги, а не договору факторингу, сплив строку позовної давності не припиняє зобов'язання, невиконання обов'язку щодо сплати податків не є підставою для недійсності договору. Крім того, операції з права вимоги не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість. Поставки, право вимоги за якими відступлено, здійснювались в період, коли відповідач-2 був зареєстрований платником ПДВ, і даний податок було сплачено до бюджету.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі №910/9828/17 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що судом не взято до уваги те, що:

- відповідно до ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням;

- статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, однак сторонами оспорюваного договору, під час його укладення, даних вимог дотримано не було;

- згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині;

- строк дії договору №28/07 від 28.07.2011 на день укладання оспорюваного правочину закінчився, своє право на відступлення за ним відповідач - 2 реалізувати не міг;

- на момент укладання оспорюваного договору відступлення прав вимоги строк позовної давності щодо можливості стягнення відступленого боргу із ТОВ «Яблуневий Дар» минув;

- відповідачу 2 (ПП "Укрєвробудпроект") було анульовано свідоцтво платника ПДВ 28.12.2011, тобто станом на день укладання оспорюваного правочину підприємство не було платником вищезазначеного податку;

- сторони оспорюваного правочину не мали наміру настання реальних наслідків, оскільки операції по даному правочину відповідачами не включено до податкової звітності, тобто сума відступлення права вимоги не була задекларована як дохід у відповідачів.

З посиланням на позицію Вищого господарського суду України, викладену у постанові від 21.06.2017 у справі №910/6279/15-г, скаржник вважає, що в даному випадку ТОВ "Адвокат-Захист" набуло майнову вигоду у вигляді права вимоги до ТОВ "Яблуневий Дар", що є ознакою факторингу.

На переконання апелянта, оскільки ні ТОВ "Адвокат-Захист", ні ПП "Укрєвробудпроект" не є фінансовою установою та/або особою, яка має право здійснювати факторингові операції, оскільки не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, всупереч вимогам закону уклали договорів відступлення права грошової вимоги до ТОВ "Яблуневий Дар" на підставі оспорюваного правочину, який з урахуванням вимог глави 73 ЦК України, є договором факторингу, а не договором відступлення, що свідчить про його невідповідність вимогам ст. 203 ЦК України, наслідком чого є його недійсність згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Апелянт вважає, що право вимоги набуто не фінансовою установою, яка б мала відповідну ліцензію, а сам договір, укладений сторонами з метою ухилення від сплати податків сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача 2 спростовує доводи апеляційної скарги, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача 1 заперечує проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У додаткових поясненнях представник позивача зазначає про хибні посилання відповідача на лист ДПА від 22.02.2011 №4904/7/16-1517-26, в якому зазначено, що не є об'єктом оподаткування податком операція з продажу права вимоги, оскільки в даному листі йде мова про відступлення (продаж) права вимоги за грошові кошти чи компенсацію.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2017 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі №910/9828/17.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, розгляд справи відкладався, останній раз на 16.10.2018.

25.06.2018 на виконання Указу Президента України №454/2017 від 29.12.2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах", яким ліквідовано Київський апеляційний господарський суд, утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

Частиною 5 ст. 31 ГПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Північного апеляційного господарського суду про початок роботи новоутвореного суду. Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд припинив здійснення правосуддя.

Відповідно до акту прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу №910/9828/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 у справі №910/9828/17 колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 24.01.2019.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 24.01.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 24.01.2019 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 24.01.2019 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.07.2011 Приватне підприємство «Укрєвробудпроект» (продавець) та Хмельницька філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий Дар» (покупець) уклали договір купівлі-продажу № 28/07 (далі - Договір № 28/07), за яким продавець зобов'язався передати у власність покупця сільськогосподарську плодоовочеву продукцію.

21.08.2014 Приватне підприємство «Укрєвробудпроект» (первісний кредитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Адвокат-Захист» (новий кредитор) уклали договір № 19.08.1.2014 про відступлення права вимоги (далі - Договір). Предметом даного Договору є передача первісним кредитором новому кредитору права вимоги за Договором № 28/07 за поставлений товар у розмірі 6123737,81 грн.

Зокрема, як зазначено у п. 2 Договору, від первісного кредитора до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання зобов'язань по сплаті заборгованості за поставлений товар у розмірі 6123737,81 грн. та по сплаті суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3-ох процентів річних.

При цьому, згідно п. 6 Договору, відступлення права вимоги здійснюється безкоштовно.

Передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином є однією з підстав заміни кредитора у зобов'язанні (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Правове регулювання заміни кредитора на підставі правочину здійснюється статтями 512-519 ЦК України, які поширюються на всі види зобов'язань, незалежно від підстав їх виникнення.

Виходячи з того, що майнові права є самостійним об'єктом цивільних прав (ст. 177 ЦК України), норми про відступлення права вимоги містять додаткові правила до тих положень, що закріплені у нормах про правочин, за яким первісний кредитор відступає своє право вимоги новому кредитору, і мають перед ними пріоритет. З огляду на це, відступлення права вимоги можуть втілюватись у різні цивільно-правові договори - купівлі-продажу, міни, дарування права вимоги, факторингу тощо.

При цьому, предметом вимоги може бути право вимоги, яке не існує на момент передачі, але виникне у кредитора у майбутньому.

Загальні підстави звернення до господарського суду на момент подачі позову визначені ст. 1 ГПК України - захист своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та влив на порушника.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на його зміст, у зв'язку з чим останній наділений правом висувати проти нового кредитора ті заперечення, які він мав проти первісного (ст. 518 ЦК України). З огляду на це, закон не вимагає згоди боржника на заміну кредитора. Винятком з цього правила є випадки, які встановлені договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України).

З цього слідує, що у випадку відсутності визначеної договором або законом обов'язкової згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, правочин про заміну кредитора у зобов'язанні не порушує права боржника.

Положення Договору № 28/07 не містять застереження щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди позивача. Відсутні відповідні і законодавчі приписи.

Натомість, обираючи такий спосіб захисту як визнання недійсним Договору, позивачем не враховано, що майнове право, яке є предметом відступлення за ним, виникло на підставі іншого правочину - Договору №28/07, на чинність та існування якого не впливає дійсність Договору. Обґрунтованість вимог за відступленим правом залежить не від правомірності Договору, а від чинності Договору № 28/07 та фактичного стану виконання зобов'язань за ним, надавати заперечення щодо яких позивач наділений правом незалежно від особи кредитора.

Отже, при наявності порушених прав позивача за відступленою вимогою, відновлення останніх неможливо шляхом визнання недійсним спірного Договору, з огляду на що відсутні підстави для захисту прав обраним позивачем способом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що недійсність переданої вимоги, у томі числі у зв'язку з її необґрунтованістю чи спливом позовної давності, відповідно до ст. 519 ЦК України є підставою для виникнення відповідальності первісного кредитора перед новим кредитором, та жодним чином не є підставою для недійсності відступлення права вимоги.

Крім того, сплив позовної давності не припиняє зобов'язання та права вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Такої підстави припинення зобов'язання як сплив строку позовної давності чинним законодавством України, зокрема главою 50 ЦК України не передбачено.

Позовна давність, відповідно до статті 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що ніяким чином не пов'язане із виникненням, припиненням, недійсністю тощо зобов'язання.

Наслідки спливу позовної давності чітко визначені статтею 267 ЦК України. Дана норма також не пов'язує припинення зобов'язання із спливом позовної давності. Більше того, частина 1 даної статті допускає можливість виконання зобов'язання після спливу строку позовної давності та встановлює заборону вимагати повернення виконаного.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 15.05.2017 у справі № 6-786цс17. В даній постанові зокрема зазначається: «Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. Позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи».

З огляду на вищевикладене, доводи апелянта щодо недійсності спірного договору через пропуск строку позовної давності є помилковими.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про хибність доводів позивача щодо оцінки Договору на відповідність положенням розділу глави 73 «Факторинг».

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, за договором факторингу законодавець закріплює можливість передачі факторові вимог з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором, у зв'язку з чим договір факторингу слід розглядати як забезпечувальне зобов'язання.

Водночас, як встановлено судом, відступлення права вимоги можуть втілюватись у різні цивільно-правові договори - купівлі-продажу, міни, дарування права вимоги, факторингу тощо.

На підставі ст. 191 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами.

Оскільки за умовами Договору (п. 6) відступлення права вимоги здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості заборгованості, права вимоги якої відступаються, правова конструкція, яка втілена у ньому, є даруванням, що врегульована главою 55 ЦК України. Положення даної глави не містять тих застережень, на відповідність яким позивач оцінює Договір.

Відповідно до ч.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 ЦК України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Вищенаведене спростовує твердження апелянта, що договір відступлення права вимоги є договором факторингу та, відповідно такий договір повинен укладатись за участю банку або фінансової установи.

Доводи апелянта, аналогічні доводам позовної заяви, про порушення відповідачами норм податкового законодавства щодо обліку операції за Договором та сплати податків, не є тими доводами, які слід розглядати в контексті ст. 1 ГПК України як такі, що порушують права позивача укладеним спірним договором.

Зокрема, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України, який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 6 ПК України податком визначено як обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Дані відносини, відповідно до ст. 1 ЦК України, не є предметом регулювання цивільного законодавства, оскільки вони не засновані на юридичній рівності та вільному волевиявленні, а носять характер адміністративного, владного підпорядкування.

Органи, які здійснюють контроль за дотриманням вимог податкового законодавства, їх функції та права визначає Податковий кодекс України (ст. 41, ст.19-1, ст. 20 Кодексу). Позивач до таких не віднесений.

Крім того, порушення відповідачами умов податкового законодавства в розумінні цивільного законодавства (ст.ст. 203, 215 ЦК України) не є підставою для визнання оспорюваної угоди недійсною.

Як встановлено судом, спірний договір є договором про відступлення права вимоги, а не договором факторингу, як вказує апелянт. Операції по відступленню права вимоги не є об'єктом оподаткування ПДВ та не створюють, в розумінні норм Податкового кодексу України доходу у сторін.

Так, в листі ДФС України від 24.02.2017 № 3894/6/99-99-13-02-03-15 зазначається, що відповідно до п.п. 14.1.255 п. 14.1 ст. 14 ПКУ відступлення права вимоги - це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. При цьому доходом з джерелом його походження з України є будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні (п.п. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПКУ). Таким чином, у разі якщо відповідно до договору про відступлення права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, тобто відбувається заміна кредитора, то доходу в розумінні ПКУ у нового кредитора не виникає».

В листі Державної податкової адміністрації України від 22.02.2011 №4940/7/16- 1517-26 зазначається про те, що операції з торгівлі борговими зобов'язаннями, окрім факторингу, не є об'єктом оподаткування ПДВ: «Відповідно до підпункту 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України від 02.12.2010. N 2755-УІ не є об'єктом оподаткування операції з торгівлі за грошові кошти або цінні папери борговими зобов'язаннями, за винятком операцій з інкасації боргових вимог та факторингу (факторингових операцій), крім факторингових операцій, якщо об'єктом боргу є валютні цінності, цінні папери, у тому числі компенсаційні папери (сертифікати), інвестиційні сертифікати, іпотечні сертифікати з фіксованою дохідністю, операції з відступлення права вимоги за забезпеченими іпотекою кредитами (позиками), житлові чеки, земельні бони та деривативи. ТОВ здійснює торгівлю за грошові кошти борговими зобов'язаннями, що згідно з підпунктом 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 Кодексу не є об'єктом оподаткування податком. Своєю чергою операція з подальшого продажу права вимоги особою, що придбала таке право вимоги у ТОВ за ціною не менше ціни придбання такого права вимоги, згідно з підпунктом 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 Кодексу також не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість».

Дана обставина також спростовує твердження апелянта про те, що у ТОВ «Адвокат- Захист» виникає дохід, який перевищує граничну суму для платників єдиного податку в 500 000,00 грн.

Доводи апелянта, що спірний договір не спрямований на реальне настання юридичних наслідків, які випливають з його суті, є необґрунтованими.

Твердження апелянта щодо неможливості відступлення права вимоги через закінчення строку дії договору поставки є помилковими з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договором поставки № 28/07 від 28.07.2011 передбачено строк його дії до 31.12.2011. Відступлення права вимоги відбулося пізніше зазначеної дати, 21.08.2014, однак дана обставина не є підставою для визнання зобов'язання апелянта по оплаті отриманого під час дії договору товару припиненим, а договір про відступлення права вимоги - недійсним.

Частиною 1 статті 631 ЦК України передбачено, що строком є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору. Частиною 4 вказаної статті також встановлено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. З цієї норми випливає, що сторона договору повинна виконати свої обов'язки протягом строку дії договору та це не означає, що після спливу цього строку сторона договору звільняється від таких обов'язків.

З суті договору поставки випливає, що апелянт повинен був виконати свої обов'язки по оплаті товару в строк до 31.12.2011, однак останній цього в повному обсязі не зробив та його зобов'язання по оплаті товару не припинилось й до теперішнього часу, незважаючи на те, що строк дії договору дійсно сплив.

Більше того, поняття строк виконання зобов'язання і строк дії договору є різними, і припинення зобов'язання чинним законодавством не пов'язується із строком дії договору.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Окремим видом зобов'язання є договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).

Таким чином, на момент укладання договору відступлення права вимоги, апелянт мав не виконані зобов'язання перед ПП "Укрєвробудпроект" по оплаті отриманого товару, а тому останнє мало право відступити право вимоги ТОВ «Адвокат-Захист», незважаючи на закінчення строку дії договору поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Доводи відповідачів, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з викладених вище підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі №910/9828/17.

Судові витрати за подання апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі №910/9828/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі №910/9828/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9828/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 25.02.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська