ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Справа № 916/1035/18
м.Одеса, пр-т Шевченка,29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді М.А. Мишкіної,

суддів О.Ю. Аленіна, Л.О. Будішевської

(склад судової колегії змінений відповідно до розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи №54 від 15.01.2019р. та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019р. )

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від ОСОБА_1 - ОСОБА_1, ОСОБА_2 - за ордером;

від ОСОБА_3- не з'явився;

від ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - за довіреністю;

від ОСОБА_6- ОСОБА_7 - за довіреністю;

від ОСОБА_8- ОСОБА_8 - особисто;

від ОСОБА_9 - не з'явився;

від ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2»- не з'явився;

від приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Таранської А.М. - не з'явився;

від ОСОБА_11 - не з'явився;

від ОСОБА_12 - ОСОБА_13 - за ордером

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1

на рішення господарського суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року

у справі №916/1035/18

за позовом ОСОБА_14

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_6

до:

- ОСОБА_1;

- ОСОБА_3;

- ОСОБА_8;

- ОСОБА_9;

- Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ-КУРОРТ-2"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

- приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Таранська Аліна Миколаївна;

- ОСОБА_11;

- ОСОБА_12

про розірвання договору купівлі - продажу корпоративних прав, скасування рішення загальних зборів учасників та визнання права власності на частку в статутному капіталі

суддя суду першої інстанції: Волков Р.В.,

час і місце ухвалення рішення: 29.10.2018р., 17:54год., м.Одеса, господарський суд Одеської області, зала судових засідань №15,

повний текст рішення складений 07.11.2018р.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 06.03.2019р. згідно ст.ст. 233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

31.05.2018р. ОСОБА_14 звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», в якому просила суд:

- розірвати договір купівлі-продажу частки у розмірі 80% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-курорт-2» від 03.06.2016р., укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований за №3095;

- скасувати рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-курорт-2», оформлене протоколом від 03.06.2016 року;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на частки в статутному капіталі ТОВа «Інвест-курорт-2 у розмірі 40%, яка належала ОСОБА_1, та на частку в статутному капіталі ТОВа «Інвест-курорт-2» у розмірі 20%, яка належала ОСОБА_3, а всього на частку в розмірі 60% в статутному капіталі ТОВа «Інвест- курорт-2».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 03.06.2016р. ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав, за яким її частка в статутному капіталі ТОВ «Інвест-курорт-2» у розмірі 60% перейшла у власність інших осіб - ОСОБА_1, (частка 40%) та ОСОБА_3 (частка 20%). Проте сума коштів, яка мала бути сплачена позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в порушення умов Договору, позивач не отримала. Кошти за Договором ані в готівковій формі, ані в безготівковій формі ОСОБА_4 не передавались та не перераховувались. Фактично був укладений багатосторонній договір купівлі-продажу корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Інвест-курорт-2», за яким права на частки (разом продано 80%) у статутному капіталі ТОВ «Інвест-курорт-2» перейшли від продавців ОСОБА_4 (продала частку 60%), ОСОБА_9 (продав частку 20%) до трьох покупців: 1) ОСОБА_1 (набув частку 40%), 2) ОСОБА_3 (набула частку 20%) та 3) ОСОБА_8 (набула частку 20%). У зв'язку з порушенням умов Договору, а саме - внаслідок того, що покупці не здійснили розрахунок з ОСОБА_4, позивачка була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні Договору, а саме - на отримання грошових коштів від продажу належних їй корпоративних прав. Вимога про скасування рішень загальних зборів заявлена позивачем з метою досягнення поновлення корпоративних прав позивача. Крім цього, позивач заявив вимогу про визнання права власності на частку в статутному капіталі ТОВ «Інвест-курорт-2», обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_4 була позбавлена права власності внаслідок фактичного обману з боку покупців.

З посиланням на норми ст. ст. 3, 15, 89, 392, 526, 591, 651, 655, 656, 692, 1087, 1088 ЦК України, ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", пункти 1 та 2 постанови Правління Національного Банку України від 06.06.2013р. № 210 «Про встановлення граничних сум розрахунку готівкою» у редакції, що діяла під час виникнення спірних відносин, п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 року №22, позивач просила задовольнити позовні вимоги.

26.06.2018р. до господарського суду надійшов відзив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать приписам чинного законодавства.

04.07.2018р. до суду надійшов відзив ОСОБА_8, в якому остання також заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважає підстави для задоволення позовних вимог недостатніми та такими, що не відповідають дійсності.

04.07.2018р. позивачем подано заяву про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранську А.М.

Ухвалою господарського суду від 04.07.2018 р. залучено до участі у справі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранську А.М. у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

05.07.2018 р. до суду подано заяву про вступ у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6,

Ухвалою господарського суду від 18.07.2018р. заяву про вступ у справі третьої особи ОСОБА_6 задоволено.

13.07.2018р. ОСОБА_4 подано до господарського суду відповідь на відзив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в якому позивач зазначає, що вважає вказаний відзив необґрунтованим, таким, що не спростовує доводи викладені в позовній заяві, значна частина викладених у відзиві обґрунтувань взагалі не стосується предмету справи. Крім того, позивач стверджує, що у відзиві відсутні посилання на докази, які б підтвердили проведення розрахунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, ОСОБА_3

16.07.2017р. до суду надійшли пояснення від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранської А.М. щодо позовної заяви.

06.08.2018 р. до суду надано пояснення третьої особи ОСОБА_6 щодо позову. 14.08.2018р. від позивача надійшли додаткові пояснення на виконання протокольної ухвали суду від 06.08.2018 р.

21.08.2018 р. до господарського суду Одеської області надійшло клопотання ОСОБА_16 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача.

27.08.2018 р. ОСОБА_4 подано заперечення на клопотання ОСОБА_11 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою від 27.08.2018 р. задоволено клопотання ОСОБА_11 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.10.2018р. (суддя Волков Р.В.) позов задоволено частково - розірвано договір купівлі-продажу частки у розмірі 80% статутного капіталу ТОВа "Інвест-курорт-2" від 03.06.2016р., укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_9, з однієї сторони, та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_8, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований за №3095, в частині продажу ОСОБА_4, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 своєї частки у розмірі 60% статутного капіталу ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2»; скасовано рішення загальних зборів учасників ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», оформлене протоколом від 03.06.2016р., в частині рішень по наступним питанням: питанню № 1 порядку денного про відступлення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» у розмірі 40 % та ОСОБА_3 частки у статутному капіталі ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» у розмірі 20 %; питанню № 2 порядку денного про включення до складу учасників ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» ОСОБА_1 та ОСОБА_3; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано посиланням на норми ч.1 ст.691, ч.ч.1,2 ст.209, ст.545, ч.1 ст.626, ч.1 ст.656, ч.ч.1,2,4 ст.692, ч.2 ст.651, 392 ЦК України, ч.1 ст.15, стс.5,8 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та вмотивовано наступним.

Ухвалюючи рішення, господарський суд вмотивував його наступним: матеріалами справи підтверджується, що спірний договір був посвідчений нотаріусом за угодою сторін, а тому, відповідно до положення ч.2 ст.209 ЦК України, така форма є обов'язковою для цього договору, у зв'язку з чим та з урахуванням положень Постанови Правління НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 р. №210, розрахунки за спірним Договором могли відбуватися виключно у безготівковій формі та вони можуть підтверджуватися лише відповідними розрахунковими документами. У матеріалах справи містяться довідки органів Державної фіскальної служби України, які підтверджують суму одержаного доходу за 2016 р. у розмірі 140015,97 грн., за 2017 р у розмірі 121936,72 грн., виписки по рахунках ПАТ "Укрсоцбанк" за 2016-2017 роки, довідка АТ "ОТП Банк" про відсутність операцій по рахунку ОСОБА_4 за період з 01.01.2016 р. по 14.05.2018 р., також надані податкові декларації платника єдиного податку за 2016-2017 роки, довідка Акціонерного банку "Південний", виписки по рахунках, відкритих в Акціонерному банку "Південний". Зі вказаних доказів вбачається відсутність надходження грошових коштів у розмірі 3060000,00 грн. від ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Судом зазначено, що з урахуванням наявності у п.2 Договору посилання на те, що частка у статутному капіталі підприємства внесена продавцями повністю на 100 відсотків, пояснення представника позивача на те, що з п.5 Договору неможливо встановити, чи в дійсності цей пункт підтверджує факт передачі коштів ОСОБА_4, чи він означає, що частки, які відчужуються продавцями за Договором, оплачені ними повністю, сприймаються судом критично.

Судом критично оцінено заяву ОСОБА_17, в якій він зазначає, що ним було надано нотаріальну згоду на укладення ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ "Інвест-курорт-1" та ТОВ "Інвест-курорт-2" від 03.06.2016 р. та що ОСОБА_4 не отримувала від ОСОБА_1, ОСОБА_3 ніяких коштів від продажу належної їй частки у ТОВ "Інвест-курорт-2" ані в готівковій, ані в безготівковій формах, та вказана сума досі є несплаченою, оскільки керуючись аналогією закону при визначенні належності доказів у даному випадку, судом враховано положення абз.2 ч.1 ст. 1051 ЦК України, де зазначено, що свідчення свідків не може бути належним доказом того, що гроші або речі насправді не були одержані або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З посиланням на лист Національного банку України від 19.07.2018 р. за вих.№50-0007/39550, який міститься у матеріалах справи, постанову Правління НБУ "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" від 06.06.2013 р. №210 судом вказано, що установлені Національним банком України вимоги щодо проведення розрахунків фізичними особами поширюються на розрахунки за правочинами за участі суб'єктів господарювання, предметом яких є будь-які матеріальні та нематеріальні блага, які можуть бути оцінені в грошовій формі, у тому числі на проведення розрахунків у готівковій формі за договором купівлі-продажу корпоративних прав. Суд дійшов висновку, що проведення розрахунків за договором купівлі-продажу корпоративних прав між фізичними особами на суму, що перевищувала 7,0 млн. грн., мало здійснюватися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку платника на поточний рахунок отримувача, або внесення та/або перерахування коштів платника на поточний рахунок отримувача.

Щодо наданого позивачем висновку експертного економічного дослідження від 31.07.2018 року №024/1/1-002 судом зазначено, що суд відноситься до такого висновку критично у зв'язку з тим, що відповідно до ч.7 ст. 98 ГПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Водночас, суд зазначив, що вказаний документ сприймається судом як письмовий доказ відповідно до ст. 73 ГПК України з урахуванням його належності та допустимості.

Також господарським судом вказано, що в матеріалах справи відсутні розписки про одержання виконання та докази проведення безготівкового розрахунку між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на суму 3060000,00 грн. або на будь-яку іншу суму. У матеріалах справи також відсутні докази готівкового розрахунку за Договором купівлі-продажу від 03.06.2016 р. При цьому судом зазначено, що належним доказом розрахунку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з позивачем ОСОБА_4 за придбану частку у статутному капіталі ТОВ "Інвест-Курорт-2" має бути платіжний документ про перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) відповідно до вимог постанови Правління Національного банку України від 06.06.2013 року № 210.

Щодо посилань відповідачів на наявність у договорі п.5, у якому встановлено, що гроші продавці отримали у відповідних частках повністю до підписання договору, а тому підписання свідчило про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі здійснені повністю та відсутні претензії до покупців по оплаті з боку продавців, судом вказано, що наявність договору не може замінити наявність розрахункових документів, що свідчать про виконання сторонами умов такого договору.

Суд встановив, що при укладанні договору купівлі-продажу від 03.06.2016 року, продавець ОСОБА_4 очікувала отримання оплати від продажу корпоративних прав у ТОВ "Інвест-Курорт-2". При цьому ціна договору купівлі-продажу є однією з основних його умов. Відсутність проведення розрахунку за продаж частки 60% статутного капіталу ТОВ "Інвест-Курорт-2", а саме передання майнових прав без отримання зустрічного грошового задоволення, дає підстави для висновку, що позивач була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору купівлі-продажу від 03.06.2016 року. З урахуванням вказаного, істотне порушення договору покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є доведеним і достатнім для розірвання договору купівлі-продажу від 03.06.2016 року відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України.

В той же час суд зазначив, що не вбачає підстав для задоволення вимоги про розірвання договору у повному обсязі з урахуванням того, що позивачці належала виключно частка у розмірі 60% у статутному капіталі ТОВ "Інвест-Курорт-2". Протягом розгляду справи позивачем не доводився факт наявності або відсутності розрахунків між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, а вимоги та заперечення стосувались лише продажу частки ОСОБА_4 (60%) та користь ОСОБА_1 (40%) та ОСОБА_3 (20%), отже суд вважає можливим розірвати договір купівлі-продажу від 03.06.2016 року в частині продажу ОСОБА_4 своєї частки розміром 60% статутного капіталу у ТОВ "Інвест-Курорт-2" ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Враховуючи складну структуру договору купівлі-продажу від 03.06.2016 року, розірвання його окремої частини не вплине на договірні правовідносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Щодо позовної вимоги про скасування протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Інвест-курорт-2" від 03.06.2016 року, судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 03.06.2016 року та протокол є взаємопов'язаними та направленими на перехід часток у статутному капіталі ТОВ "Інвест-курорт-2" від учасників, що вибувають, до покупців та включення останніх до складу учасників товариства. Розірвання договору купівлі-продажу тягне за собою відповідні зміни у статутному капіталі ТОВ "Інвест-курорт-2", а відтак рішення загальних зборів ТОВ "Інвест-Курорт-2", оформлене протоколом від 03.06.2016 року, підлягає частковому скасуванню.

При цьому судом визнано такими що не мають відношення до обставин справи та не враховано посилання відповідачів на те, що протокол загальних зборів може бути визнано недійсним, оскільки за своєю правовою природою такі вимоги як "визнання рішення недійсним" та "скасування рішення" є альтернативними, оскільки мають різні правові наслідки, зокрема, через різницю в часі такого акта. У разі визнання акта недійсним у суду немає потреби скасовувати його, оскільки визнання недійсним означає, що він не породив правових наслідків із дня його вчинення. Скасування ж акта означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням. Враховуючи встановлені законодавцем права покупця вимагати оплати товару чи права покупця вимагати повернення неоплаченого товару у спірних відносинах, обрання позивачем права вимоги від відповідачів повернення неоплачених за спірними договором корпоративних прав повністю узгоджується із наведеними нормами ЦК України.

Судом зазначено, що повернення корпоративних прав позивачу можливе, в т.ч. шляхом припинення корпоративних правовідносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як учасників ТОВ "Інвест-Курорт-2" та застосування механізму поновлення у цих корпоративних правовідносинах позивача, виходячи з приписів чинного законодавства, яким врегульовані правовідносини набуття, припинення корпоративних прав та їх реєстрації. Оскільки позивач не має правового статусу учасника ТОВ "Інвест-курорт-2", то він позбавлений можливості провести загальні збори його учасників, а також не вправі спонукати відповідачів провести такі збори та прийняти рішення про внесення змін до статуту щодо зміни учасників. Неможливо в даному випадку провести реєстрацію змін до статуту на підставі інших правочинів, оскільки для їх вчинення вимагається волевиявлення обох сторін.

Разом з тим, враховуючи, що протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Інвест-Курорт-2" прийняті рішення, які стосуються як ОСОБА_1, ОСОБА_3, так і ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відсутні підстави для скасування рішень загальних зборів від 03.06.2016 року у повному обсязі. Отже, суд дійшов висновку, що після часткового розірвання договору купівлі-продажу від 03.06.2016 року, є підстави для захисту порушеного права ОСОБА_4 у заявлений спосіб шляхом скасування рішення загальних зборів ТОВ "Інвест-курорт-2", оформленого протоколом № 03/06/2016 від 03.06.2016 року, в частині рішень, які стосуються саме корпоративних прав позивача, зокрема, пунктів оспорюваного рішення загальних зборів учасників товариства щодо відступлення частки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та включення їх до складу учасників ТОВ "Інвест-Курорт-2".

В іншій частині позовних вимог суд відмовив з посиланням на ст.392 ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

13.11.2018р. до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3, в якій вона просить скасувати оскаржене рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити; в решті рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2018р. залишити без змін; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Одеської області 14.06.2018р. по справі № 916/1035/18.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на порушення господарським судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені у рішенні господарського суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому ОСОБА_3 вважає правомірною відмову у задоволенні позову щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на частку у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

За твердженнями ОСОБА_3, протокол загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» від 03.06.2016р., на яких було погоджено рішення ОСОБА_4 відступити належну їй частку у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3, включення останніх до складу Товариства та внесення змін до статуту Товариста був підписаний всіма присутніми на зборах, в тому числі ОСОБА_4, підписи яких нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, що, на думку скаржника, свідчить про додаткове схвалення правочину позивачем. ОСОБА_4 самостійно підписала спірний договір купівлі-продажу та підтвердила нотаріусу, що з нею розрахувалися. Даний факт також відображений в тексті договору (п.5). Вказаний договір виконано, а тому ОСОБА_3 вважає розірвання виконаного договору нелогічним. Звернення ОСОБА_4 до суду з позовом майже через два роки після вчинення правочину з урахуванням відсутності доказів пред'явлення будь-яких вимог та претензій до відповідачів починаючи з 03.06.2016р. з приводу оплати за договором чи розірвання договору, свідчить про відсутність у позивача порушеного права та безпідставність доводів позивача.

За твердженнями скаржника, факт розрахунків між сторонами за договорами купівлі-продажу від 03.06.2016р. підтверджено також судовим рішення у справі №520/4921/17, а саме постановою Апеляційного суду Одеської області від 18.12.2017р. залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.09.2018р.

Скаржник вважає безпідставним посилання позивача на нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_17 та заперечує проти прийняття вказаних заяв в якості доказів господарським судом, оскільки зазначені особи є зацікавленими у справі, такі заяви були подані поза межами строку встановленого для подання доказів, та, крім того, обставини передачі грошових коштів не можуть встановлюватися та ґрунтуватися на свідченнях свідків, а можуть бути підтверджені лише належними та допустимими доказами.

Також апелянт не погоджується з посиланнями на п.п. 1,2 Постанови правління Нацбанку України №210, якими визначено граничну суму розрахунку готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню у розмірі 150 000грн., оскільки зазначена постанова, на думку скаржника, регулює питання безготівкової форми розрахунку за договорами купівлі -продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, а не ті, які нотаріально посвідчуються. В даному випадку законодавством України станом на 03.06.2016р. не було передбачено обов'язкового укладання договору купівлі-продажу корпоративних прав виключно в нотаріальному порядку, нотаріальна форма договору не була обов'язковою для сторін при вчиненні правочину та допускалось укладання договору в простій письмовій формі , а тому приписи Постанови НБУ не є обов'язковими для застосування.

ОСОБА_3 вказує, що господарським судом неправильно застосована ч.7 ст.8 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення» з посиланням на лист Державної служби фінансового моніторингу України, оскільки ця норма визначає, що суб'єкт первинного фінансового моніторингу (в даному випадку нотаріус) має право (а не зобов'язаний) витребувати інформацію необхідну для ідентифікації, верифікації вивчення клієнта. Жодної прямої вимоги законодавства щодо контролю нотаріусами порядку розрахунків між сторонами договору не існує.

ОСОБА_3 зазначає, що загальні збори відбулися з дотриманням вимог закону та установчих документів під час їх скликання та проведення та прийняті на загальних зборах рішення відповідають нормам законодавства. Висновки суду про скасування рішень загальних зборів ТОВ з питань № 1 та № 2 суперечать приписам Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.10.2008р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», Постанови Пленуму Вищого господарського суду України - від 25.02.2016р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин». Господарським судом при винесенні рішення від 29.10.2018 не враховано те, що 4 ст. 653 ЦК України передбачено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, тобто, ОСОБА_4, як продавець за договором купівлі-продажу від 03.06.2016, яка передала свою частку на користь покупців, не має права вимагати її повернення.

Апелянт також вказує на порушення господарським судом ч.7 ст.98 ГПК України стосовно вимог до висновку експерта, тому має місце неправильність установлення обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів та заперечує проти висновку судового експерту як доказу використаного судом першої інстанції.

Крім наведеного, позивач також зазначає, що стверджуючи про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виникли договірні правовідносини за укладеним договором позики від 16.03.2015р., згідно якого ОСОБА_6 передав кошти в сумі 5 млн. гривень ОСОБА_4, остання не довела зазначені обставини належним чином та скаржник вважає, що в даному випадку штучно створено обставину існування договірних правовідносин між ОСОБА_6, та ОСОБА_4, задля підстав для звернення з позовом.

13.11.2018р. до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області надійшла апеляційна ОСОБА_1, в якій скаржник просить скасувати оскаржене рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині; в решті рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2018р. залишити без змін; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду Одеської області 14.06.2018р. по справі № 916/1035/18.

Зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 є аналогічним змісту апеляційної скарги ОСОБА_3, суттєвих інших аргументів не містить.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення господарського суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року у справі №916/1035/18; встановлено іншим учасникам справи згідно з нормами ст.263 ГПК України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотання з процесуальних питань до 06.12.2018р.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2018р. призначено справу №916/1035/18 до розгляду на 21.12.2018р.

06.12.2018р. до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_6 на апеляційні скарги, в якому ОСОБА_6 заперечує проти задоволення апеляційних скарг та вважає оскаржуване рішення господарського суду законним та обґрунтованим, а апеляційні скарги безпідставними.

В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_6 зазначає, що господарським судом при прийняття оскаржуваного рішення здійснено повний та всебічний розгляд справи та встановлено всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору та оцінено наявні у справі докази на їх підтвердження та спростування. Посилання скаржників на постанову Апеляційного суду Одеської області та Верховного Суду у справі №520/4921/17, якими нібито встановлено факт розрахунку ОСОБА_3, ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за продаж часток третя особа вважає надуманими, оскільки апеляційний суд на такі обставини не посилався та не встановлював їх. Також на думку ОСОБА_6 ОСОБА_1, невірно тлумачиться значення договору позики, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

10.12.2018р. до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційні скарги, вважаючи що судом першої прийнято оскаржуване рішення при повному та всебічному з'ясуванні обставин справи на підставі наданих учасниками процесу та витребуваних за їх клопотаннями доказів, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 зазначає, що порушення вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України скаржниками під час розгляду справи у суді першої інстанції, не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту проведення розрахунків за спірним Договором. У свою чергу, ОСОБА_4 було зібрано та надано до суду сукупність належних та допустимих доказів, що свідчать про невиконання скаржниками головного обов'язку покупців за спірним Договором - сплати грошових коштів ОСОБА_4 за придбану у позивачки частку в розмірі 60°/о статутного капіталу Товариства. Крім того, за твердженням Позивачки, нею було доведено те, що на час укладання спірного Договору скаржники не мали достатнього рівня доходів та грошових коштів для виконання грошового зобов'язання за спірним Договором. Відповідач ОСОБА_1 ані під час попереднього розгляду справи, ані пiд час розгляду справи по суті та надання відповідей на запитання суду та інших учасників процесу не зміг пояснити жодну фактичну обставину щодо нібито сплати ним грошових коштів за спірним Договором, а надані ОСОБА_1 пояснення прямо суперечили його попереднім поясненням у справі та поясненням стосовно цих же обставин, наданих в інших, пов'язаних справах, що розглядаються з цим же складом учасників.

Позивачка повністю погоджується з висновками господарського суду щодо відсутності факту розрахунку між скаржниками та позивачкою на виконання умов спірного договору. Господарський суд Одеської області за наслідком дослідження матеріалів справи встановив відсутність доказів здійснення розрахунків за спірним Договором мiж скаржниками та позивачем у встановленій законодавством формі. ОСОБА_4 зазначає, що у випадку якби в дійсності вона отримала у 2016 р. від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дохід в сумі 3060000 грн. вiд продажу належної їй частки у статутному капіталі Товариства зазначені грошові кошти були б відображені у її річному оподаткованому доході. Однак вказані доходи не відображені в податкових деклараціях ОСОБА_4, оскільки розрахунки не були проведені і ніяких грошових коштів від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вона не отримувала.

ОСОБА_4 вважає, що господарський суд обгрунтовано відхилив доводи скаржників про проведення ними розрахунків за спірним Договором у готівковій формі та Факт проведення готівкового розрахунку за спірним Договором спростовується поясненнями самого відповідача ОСОБА_1, наданими ним під час розгляду справи по суті. Позивачка також стверджує, що пояснення ОСОБА_1 нібито факту передачі 7 200 000,00 грн. є надуманими, неправдивими та спростовними.

Також ОСОБА_4 зазначає, що обов'язок доведення на підставі належних та допустимих доказів факту розрахунку за спірним Договором покладався саме на ОСОБА_1 та ОСОБА_3, однак скаржниками не було доведено на підставі належних, допустимих та достовірних доказів факт розрахунку між ними та Позивачкою на підставі спірного Договору.

Крім того, за твердженнями позивачки, факт розрахунку повинен був перевірятися, але не перевірявся нотаріусом під час укладання спірного Договору, що додатково підтверджує відсутність такого розрахунку. У випадку якби дійсно покупцями були проведені розрахунки за спірним Договором, у нотаріуса повинні були залишитися документи на підтвердження здійснення ним перевірки факту здійснення фінансової операції, на суму, що перевищує встановлений законодавством ліміт в 150.000,00 грн. Посилання скаржників у апеляційних скаргах на те, що нотаріус нібито відповідно до ст. 9 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» має право, а не "зобов'язаний" перевіряти фінансову операцію на думку позивачки не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ч.1,4 ст.9 вказаного закону суб'єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов'язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати верифікацію клієнта (представника клієнта). Суб'єкт первинного фінансового моніторингу в процесі обслуговування клієнта зобов'язаний уточнювати інформацію про клієнта в порядку, встановленому суб'єктом державного фінансового моніторингу, який відповідно до цього Закону виконує функції державного регулювання та нагляду за відповідним суб'єктом первинного фінансового моніторингу. У разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний провести поглиблену перевірку клієнта.

Позивачка вважає, що посилання скаржників на п. 5 спірного Договору як на доказ проведення розрахунків є безпідставними та суперечать чинному законодавству, оскільки договір не є платіжним чи розрахунковим документом та не може бути належним доказом в підтвердження перерахування, передачі та отримання грошових коштів.

ОСОБА_4 зазначає, що судовим експертом в межах економічної експертизи у даній справі на запит позивачки надано висновок експертного дослідження, яким підтверджено те, що у матеріалах цієї справи відсутнє документальне підтвердження здійснення розрахунку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спірним договором. Позивачка вважає вказаний висновок належним та допустимим доказом у цій справі , що має бути досліджений судом поряд з іншими доказами.

Також ОСОБА_4 вважає, що судом першої інстанції було правомірно розірвано спірний Договір в частині правовідносин позивачки зі скаржниками, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порушили свої зобов'язання за договором щодо оплати та не сплатили ОСОБА_4 3060000грн. за відчужену нею частку.

Також позивачка погоджується з висновками господарського суду щодо скасування п.1,2 протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Інвест-Курорт-2 » від 03.06.2016р. оскільки спірний Договір в частині правочину між скаржникам та позивачкою був розірваний у судовому порядку, то скасуванню підлягає і рішення загальних зборів учасників Товариства, на підставі якого було прийнято нових учасників Товариства ОСОБА_1 і ОСОБА_3

21.12.2018р. судове засідання по справі не відбулось у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді М.А.Мишкіної.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.12.2018р. призначено справу №916/1035/18 до розгляду на 16.01.2019р.

У зв'язку із перебуванням судді Л.В.Поліщук у відпустці з 16.01.2019р. по 18.01.2019р., розпорядженням керівника апарату суду №54 від 15.01.2019р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1035/18.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2019р. визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - М.А.Мишкіна, судді: О.Ю. Аленін, Л.О.Будішевська. Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2019р. прийнято справу №916/1035/18 до провадження у зміненому складі суду: головуючий суддя М.А.Мишкіна, судді: О.Ю.Аленін, Л.О.Будішевська та розпочато розгляд справи спочатку. 16.01.2019р. від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід головуючого судді Мишкіної М.А.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 17.01.2019р. (головуючий суддя М.А.Мишкіна, судді О.Ю. Аленін, Л.О. Будішевська) визнано необґрунтованим відвід головуючому судді Мишкіній М.А., заявлений ОСОБА_1 у справі №916/1035/18; справу №916/1035/18 передано на автоматизований розподіл для визначення судді в порядку ч.3 ст.39 ГПК України для вирішення питання про відвід. Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду 21.01.2019р. (суддя Н.С.Богацька) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Мишкіної М.А. по справі № 916/1035/18 відмовлено.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.01.2019р. призначено справу до розгляду на 05.02.2019р.

05.02.2019р. ОСОБА_18 подав суду апеляційної інстанції клопотання про вступ у справу №916/1035/18, в якому просив залучити його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019р. залучено до участі у справі №916/1035/18 ОСОБА_12 як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1, його представник, представник ОСОБА_12, ОСОБА_8 підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг.

Представники ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

ОСОБА_3, ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Таранська А.М. та ОСОБА_11 своїх представників в засідання суду апеляційної інстанції не направили.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, які з'явились у судове засідання, дослідивши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Судом першої інстанції встановлені, не оспорені учасниками справи, а також додатково встановлені при апеляційному розгляді справи такі обставини.

16.03.2015р. між ОСОБА_14 (Позичальник) та ОСОБА_6 (Кредитор) укладено договір позики, за умовами п.п..1, 1.2, 2.2 якого ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 позику у розмірі 5000000грн., зі строком повернення до 05.06.2016р. (т.1, а.с.22-23).

Виконання Позичальником зобов'язань по своєчасному та повному поверненню суми отриманого за договором позики забезпечуються наступним майном: частка в статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1», в розмірі 60% статутного капіталу, що становить 4140000грн.; частка в статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», в розмірі 60% статутного капіталу, що становить 3060000грн. (пункт 3.1 Договору від 16.03.2015р.)

Станом на 03.06.2016р. ОСОБА_4 була учасником ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2»; її частка складала 60% статутного капіталу Товариства.

Також учасниками Товариства станом на 03.06.2016р. були ОСОБА_11 (частка 20 відсотків) та ОСОБА_9 (частка 20 відсотків).

03.06.2016р. були проведені загальні збори учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» оформлені протоколом загальних зборів учасників №03/03/2016.

На зборах були присутні учасники: ОСОБА_4, представник за дорученням ОСОБА_11 та ОСОБА_9- ОСОБА_19

Також були присутні запрошені особи: ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

На порядок денний загальних зборів ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» були винесені питання:

1. Про продаж учасником товариства ОСОБА_4 своєї частки в статутному капіталі товариства.

2. Про прийняття до складу учасників товариства ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

3. Про продаж учасником товариства ОСОБА_9частки в статутному капіталі товариства.

4. Про прийняття до складу учасників товариства ОСОБА_8.

5. Про внесення змін до Статуту товариства та державну реєстрацію Статуту товариства у новій редакції.

З протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» від 03.06.2016р. (т.1, а.с.28-30) вбачається, що по пункту 1 порядку денного ОСОБА_4 повідомила, що має намір відступити свою частку на користь ОСОБА_1 40%, що становить 2040000грн., та ОСОБА_3 20%, що становить 1020000грн., шляхом укладання договору купівлі-продажу. Будь-яких вимог або претензій до ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» вона не має.

Збори вирішили погодити рішення ОСОБА_4 відступити належну їй частку у статутному капіталі, рішення прийнято одностайно.

Згідно п.2 протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» від 03.0.2016р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 включено до складу учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» із частками 40% та 20% відповідно.

Пунктами 3 та 4 протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» зафіксовано погодження рішення ОСОБА_9 про відступлення своєї частки у розмірі 20% на користь ОСОБА_8 та включено ОСОБА_8 до складу учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

Пунктом 5 протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» зафіксовано погодження внести відповідні зміни до Статуту товариства та викласти його в новій редакції.

03.06.2016р. між ОСОБА_4, ОСОБА_9 (Продавці) та ОСОБА_1, ОСОБА_20, ОСОБА_8.(Покупці) був укладений договір купівлі-продажу (т.1, а.с.24-27), за умовами п.1 якого продавці передають (продають) у власність Покупців належні ОСОБА_4 частку 60%, що становить 3060000грн., ОСОБА_9 частку 20%, що становить 1020000грн. у статутному капіталі ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», а Продавці приймають у власність (купують) частку у статутному капіталі вищевказаного Товариства у таких частках: ОСОБА_1 частку 40 %, що становить 2040000грн.; ОСОБА_3 частку 20%, що становить 1020000грн.; ОСОБА_8 частку 20 %, що становить 1020000грн.

Відповідно до п.1.1 Договору від 03.06.2016р. вищевказана частка належить продавцям відповідно до Статуту ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

Відповідними положеннями договору визначені відомості про Товариство (п.1.2.), розмір відчужуваної частки та відсутність майнових претензії продавців до товариства (п.2), інформованість сторін договору про вартість та натуральний склад частки у статутному капіталі товариства (п.3), перехід до покупців прав та обов'язків учасника товариства згідно розміру придбаних часток продавців в статутному капіталі товариства (п. 4), продаж частки у розмірі 80% у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін за 4080000грн. та отримання грошів у вказаній сумі продавцями повністю до підписання вказаного договору, відсутність претензій до покупців по оплаті з боку продавців (п.5), відсутність обтяжень часток (п. 6), вчинення договору за згодою подружжя продавців, факт подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (п.7), вчинення договору без будь-якого тиску та підставі вільного волевиявлення (п. 8), узгодження договору протоколом №03/06/2016 загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» від 03.06.2016 року (п.9), згоду співзасновника про вчинення договору (п.10), момент виникнення права власності у покупців на частку статутного капіталу (п.13), обов'язок покупців оформити та зареєструвати у державних органах зміни до установчих документів, зумовлені зміною учасників (п. 14) тощо.

Згідно із п.5 Договору від 03.06.2016р. продаж частки 80 % у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін вчиняється за 4080000грн. Гроші у вказаній сумі продавці отримали у відповідних частках повністю до підписання вказаного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі товариства здійснені повністю та немає претензій до покупців по оплаті з боку продавців.

Цей договір узгоджений Протоколом №03/06/2016 Загальних зборів ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» від 03.06.2016р. (пункт 9).

Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. та зареєстрований в реєстрі за №3095.

Відповідно до даних, які містяться у Витязі №3643619 від 19.02.2018р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, учасниками ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» є ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1, а.с.32-36), тобто на момент подання позовної заяви відбулись зміни у складі учасників Товариства відповідно до вищевстановлених подій.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначала, що фактично не отримала оплату у буді-якій формі за договором купівлі-продажу від 03.06.2016р., що є підставою для розірвання договору купівлі-продажу, скасування рішення загальних зборів та визнання за ОСОБА_4 права власності на частку у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», яка їй належала до укладання вищезазначеного договору, пояснюючи також причини, з яких вона своїм підписом на договорі посвідчила отримання розрахунку, необхідністю прискорення укладення договору без погодження умов здійснення розрахунків, довірительними відносинами з покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які обіцяли їй здійснити розрахунок в подальшому, чого так і не відбулось.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, дійшовши висновку про недоведеність відповідачами обставини проведення ними як покупцями розрахунку за частку ОСОБА_4, істотність такого порушення договору, та необхідність його розірвання в частині з метою відновлення порушених прав позивачки згідно ч.4 ст.692, ч.2 ст.651 ЦК України, а також скасування рішення загальних зборів учасників Товариства в частині, що стосується ОСОБА_4, з метою поновлення її в корпоративних правах учасника ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду виходячи з наступного.

Договір купівлі-продажу від 03.06.2016р. (надалі - Договір) за своєю правовою природою є договором купівлі- продажу, за яким товаром виступають частки у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», що належали ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Будь-яких особливостей щодо договорів купівлі-продажу корпоративних прав чинне законодавство не визначає, тому до таких договорів застосовуються загальні положення цивільного законодавства про купівлю-продаж.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч.ч.1-2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ціна продажу часток ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в Договорі не визначена, сторони домовились виключно про ціну продажу частки 80% у Статутному капіталі Товариства за 4080000грн., що є номінальною вартістю такої частки.

Також в Договорі не визначено,кому конкретно з покупців ОСОБА_4 та ОСОБА_9 продають належні їм частки у статутному капіталі.

Учасниками справи, разом з цим, не заперечується, що продавці здійснили продаж належних їм часток за ціну, що є номінальною вартістю часток, а саме: ОСОБА_4 - за 3060000грн., ОСОБА_9 - за 1020000грн.

Оскільки підставою позовних вимог ОСОБА_4 висувається неотримання нею плати за договором за відчуджені нею корпоративні права (частку у статутному капіталі у розмірі 60%) та ніким з учасників справи не заперечується, що позивачка продала свою частку саме подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, до предмету доказування в даному спорі входить встановлення обставини проведення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розрахунку з ОСОБА_4 у будь-якій формі (готівковій чи безготівковій).

Відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Договір купівлі-продажу від 03.06.2016р. посвідчений нотаріально за домовленістю сторін.

Відповідно до ст.1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Станом на 03.06.2016р. була чинною постанова Національного банку України №210 від 06.06.2013р. «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», відповідно до п.1 якої (в редакції від 06.06.2013р.) було установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень.

Спірний договір був посвідчений нотаріусом за домовленістю сторін, отже відповідно до приписів ч.2 ст.209 ЦК України, така форма є обов'язковою для цього договору, у зв'язку з чим та з урахуванням положень Постанови НБУ, розрахунки за Договором від 03.06.2016р. мали відбуватися у безготівковій формі, що має підтверджуватися лише відповідними розрахунковими документами.

Судом першої інстанції встановлено, що розрахунки з ОСОБА_4 у безготівковій формі покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проводились, що визнається цими відповідачами та підтверджується зібраними в ході розгляду спору в суді доказами.

Так, у довідці ДПІ у Приморському районі м Одеси від 11.05.2018р. №478/П/15-53 зазначено, що загальний одержаний дохід ОСОБА_4 за 2016 рік складає 140015,97 грн., сума одержаного доходу за 2017 рік складає 121936,72 грн. (т.1, а.с.37).

Податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2016 рік підтверджується отримання ОСОБА_4 доходу на суму 140015,97 грн., та за 2017 рік - на суму 121936,72 грн. (т.1, а.с.55-59).

У листі АБ «Південний» №232-26734БТ від 15.05.2018р. зазначено, що грошові кошти на поточний рахунок №8542, відкритий на ім'я ОСОБА_4, у сумі 4 140 000,00 грн. та 3 060 000,00 грн. від ОСОБА_1, та ОСОБА_3 не надходили. Вказана відповідь підтверджується випискою з рахунку за період 01.01.2016р. про 14.05.2018р. (т.1, а.с.60, 101-183).

Листом АБ «Південний» від 16.05.2018р. №233-27130БТ підтверджується, що ОСОБА_4 має у банку відкриті рахунки №8793 та 6251, валюта - українська гривня. Виписками із вказаних банківських рахунків підтверджується, що на рахунки ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4140000,00 грн. та 3060 000,00 грн. або в будь-якому іншому розмірі від ОСОБА_1, ОСОБА_3 або від їх імені, або за їх дорученням від інших осіб у якості оплати за продаж належних ОСОБА_4 часток розміром 60% статутного капіталу ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-1» та ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» на підставі договорів купівлі-продажу від 03.06.2016р. у період з 01.01.2016р. та по теперішній час (16.05.2018р.), не надходили (т.1, а.с.97).

У листі КБ «МТВ Банк» від 21.06.2018р. №975/01-бт, зазначено, що на ім'я ОСОБА_4 в рамках зарплатного проекту відкрито картковий рахунок №0187 від 23.06.2016р. З дати відкриття вказаного рахунку окрім зарахувань заробітної плати, інші кошти на нього не надходили (т.2, а.с.150).

Згідно листа комерційного банку АТ «ОТП БАНК» від 14.05.2018р. №500-4/540 ФОП ОСОБА_4 має у банку відкритий поточний рахунок № 2205 у валюті "гривня"; в період з 01.01.2016р. по 14.05.2018р. жодних операцій по даному рахунку не проводилось (т.1, а.с.52).

Випискою з карткового рахунку № 9906 ОСОБА_4, відкритого в ПАТ «Укрсоцбанк», підтверджується, що за період з 01.01.2016р. - 11.05.2018р. грошові кошти у сумі 4 140 000,00 грн. та 3 060 000,00 грн. або в будь-якому іншому розмірі, від ОСОБА_1, ОСОБА_3 не надходили (т.1, а.с.41-51).

Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів (сформованими ДПІ у Приморському районі м.Одеси за №55090 від 14.05.2018р.) підтверджується, що серед відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України відсутні відомості про оплату ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 3060000 грн. (т.1, а.с.38-40).

Допустимі та належні докази щодо розрахунку за договором у розумінні ст.ст.76,77 ГПК України та вимог законодавства (постанови Нацбанку України від 06.06.2013р. №210) відповідачами не надані, натомість їх позиція у спорі спирається на те, що з ОСОБА_4 відбувся розрахунок готівковими коштами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стверджують, що розрахунок був проведений у готівковій формі перед підписанням договору, а саме ОСОБА_1 передав повну суму 3060000грн. ОСОБА_4 особисто до підписання договору, поза межами нотаріальної контори, без свідків, після чого договір був підписаний та посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст.ст.76,77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 79 ГПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи позицію відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка ґрунтується виключно на достатності факту підписання позивачкою договору від 03.06.2016р., із посвідченням обставини проведення розрахунку та відсутності претензій до продавців власним підписом на договорі (пункт 5 договору), цілеспрямованістю дій та усвідомлення їх результату (пункт 8 договору), тощо, суд першої інстанції обґрунтовано дослідив наявність доказів на підтвердження обставини проведення готівкового розрахунку з ОСОБА_4

Колегія суддів констатує, що в матеріалах справи будь-які докази стосовно обставини передачі ОСОБА_4 готівкових коштів у будь-якій сумідо укладення договору купівлі-продажу відсутні, на існування таких доказів не вказують і ОСОБА_1 та ОСОБА_3

В контексті з'ясування спірної обставини, з приводу якої позиції сторін договору кардинально не збігаються, належна правова оцінка має бути надана змісту та формі пункту 5 Договору купівлі-продажу від 03.06.2016р. як доказу, що підтверджує отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошових коштів в оплату за відчужену частку.

Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Пункт 5 Договору від 03.06.2016р. не є розпискою про одержання позивачкою оплати за частку, що відчужується, позаяк не містить притаманних розписці відомостей: яка особа, кому, коли, у якій сумі та згідно якого правочину (або у зв'язку та перед укладенням якого правочину) передала грошові кошти.

Враховуючи складну структуру договору, який є багатостороннім правочином (2 продавця та 3 покупця), невизначеність ціни продажу окремо щодо частки ОСОБА_4 та частки ОСОБА_9, а також застереження, що кошти отримані до укладення договору, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідачів на доведеність передачі грошових коштів в оплату частки ОСОБА_4 змістом пункту 5 Договору та обставиною його підписання позивачкою.

Відповідно до ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржників на договір від 03.06.2016р., підписанням якого з пунктом 5 позивачка підтвердила, на їх думку, проведення з нею розрахунку, як на доказ отримання нею коштів за відчужену частку у статутному капіталі у повному обсязі, позаяк пункт 5 договору є умовою договору, що включена до його змісту (ч.1 ст.628 ЦК України), та як достовірний доказ проведення розрахунку не може бути розцінений, адже з його змісту неможливо встановити дійсні обставини отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошових коштів (жодних конкретних даних щодо розрахунків пункт 5 не містить).

Під час розгляду справи судом першої інстанції приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранська А.М. 16.07.2018р. подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що при посвідченні Договору від 03.06.2018р., з моменту прибуття сторін та уповноважених представників до нотаріальної контори, нотаріус не бачила того, що між сторонами проводились розрахунки ані до, ані після підписання та посвідчення договору. Платіжні або фінансові документи, що підтверджують факт проведення розрахунків за вказаним договором від 03.06.2016р. в готівковій або безготівковій формі в матеріалах нотаріальної справи відсутні, так як це не передбачено чинним законодавством (т.2, а.с.217).

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, тобто вважається укладеним з моменту досягнення угоди щодо усіх його істотних умов.

Звідси посилання відповідачів на розрахунок за Договором від 03.06.2016р. до його укладення, тим більше, зважаючи на відсутність відповідних доказів, колегія суддів оцінює критично та вважає обґрунтованим їх відхилення судом першої інстанції, оскільки ані прямий, ані опосередкований зв'язок між розрахунком за правочином, який ще не відбувся, та самим Договором від 03.06.2016р. встановити не видається за можливе.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд першої інстанції, виконуючи завдання господарського судочинства згідно ст.2 ГПК України, дотримуючись принципу змагальності, вжив всіх необхідних заходів із витребування доказів від відповідачів з метою встановлення належнимиё допустимими та достовірними доказами обставини, на яку відповідачі посилались як на підставу своїх заперечень проти розірвання договору, витребувавши докази проведення розрахунку за Договором в порядку ч.3 ст.81 ГПК України від ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до ч.2 ст.74 ГПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Оскільки таких доказів суду відповідачами не було надано, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про недоведеність проведення ними розрахунку з ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 03.06.2016р., оскільки ненадання таких доказів суду надає підстави для визнання обставини невчинення відповідних дій відповідачами встановленою.

Статтею 651 ЦК України встановлені підстави для зміни або розірвання договору. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 : «Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати».

Зрозумілим та очевидним є те, що при укладанні договору купівлі-продажу від 03.06.2016р., продавець ОСОБА_4 очікувала отримання оплати від продажу корпоративних прав у ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

Відсутність проведення розрахунку за частку 60% статутного капіталу ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», а саме передання майнових прав без отримання зустрічного грошового задоволення, дає підстави для висновку, що позивач була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору купівлі-продажу від 03.06.2016р..

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що істотне порушення договору покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є доведеним і достатнім для розірвання договору купівлі-продажу від 03.06.2016р. відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, погоджуючись із висновком суду першої інстанції в цій частині.

В частині відмови у позові про розірвання повністю договору рішення суду першої інстанції учасниками справи, у тому числі апелянтами, не оскаржується, отже виходячи із приписів ч.1 ст.269 ГПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Аналогічно, не є предметом апеляційного розгляду рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на частку 60 % у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення загальних зборів учасників ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», оформленого протоколом від 03.06.2016р., колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, враховуючи наступне.

Договір купівлі-продажу від 03.06.2016р. та рішення, оформлені протоколом загальних зборів учасників Товариства, є взаємопов'язаними юридичними фактами та направлені на перехід часток у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» від учасників, що вибувають (продавців) - ОСОБА_4, ОСОБА_9, до (покупців) - ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 та включення останніх до складу учасників Товариства.

При цьому, розірвання договору купівлі- продажу частки у статутному капіталі не може не мати юридичних наслідків у вигляді відновлення становища, що існувало до порушення права, враховуючи сутність спірних правовідносин, в межах яких ОСОБА_4 позбавилась корпоративних прав як учасник ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2» та втратила право на частку у статутному капіталі, не отримавши при цьому належної грошової компенсації.

Посилання відповідачів на те, що рішення загальних зборів може бути визнано недійсним, не мають відношення до обставин справи та не враховуються судом, оскільки за своєю правовою природою такі вимоги як «визнання рішення недійсним» та «скасування рішення» є альтернативними, мають різні правові наслідки, зокрема, через різницю в дії у часі. У разі визнання акта недійсним у суду немає потреби скасовувати його, оскільки визнання недійсним означає, що він не породив правових наслідків із дня його вчинення. Скасування ж акта означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Враховуючи встановлене законом право продавця вимагати оплату товару чи вимагати повернення неоплаченого товару у спірних відносинах, вимога повернення неоплачених за спірним договором корпоративних прав повністю узгоджується із наведеними нормами ЦК України.

У вирішенні корпоративних спорів слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції акціонерного товариства або вступу до інших господарських товариств.

Отже повернення корпоративних прав позивачці, шляхом припинення корпоративних прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», які набули такого статусу на підставі рішення загальних зборів учасників від 03.06.2016р., та застосування механізму поновлення у цих корпоративних правах ОСОБА_4, виходячи з приписів чинного законодавства, яким врегульовані правовідносини набуття, припинення корпоративних прав та їх реєстрації, є належним способом захисту порушеного права, що узгоджується із нормою п.4 ч.2 ст.16 ЦК України.

Оскільки позивачка не має статусу учасника ТОВ ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», то вона позбавлена можливості провести загальні збори його учасників, а також не вправі спонукати відповідачів провести такі збори та прийняти рішення про внесення змін до статуту щодо зміни учасників. Неможливо в такому випадку провести реєстрацію змін до статуту на підставі правочинів, оскільки для їх вчинення вимагається волевиявлення сторін.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такий спосіб захисту як скасування акта (що має правовим наслідком припинення його дії/чинності з моменту набрання чинності рішенням як суду, так і іншого компетентного органу (в тому числі, наприклад, зборів учасників господарського товариства чи органу управління товариством)) не протирічить чинному законодавству, не обмежений у використанні судами різних юрисдикцій та може бути реалізований у судовому порядку.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується із рішенням господарського суду Одеської області про скасування рішень загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», оформлених протоколом №03/06/2016 від 03.06.2016р., в частині рішень, що стосуються відступлення частки ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом її продажу та включення останніх як нових учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», приймаючи до уваги, що саме у такий спосіб забезпечується повне відновлення порушених прав позивачки у зв'язку із розірванням договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2».

Розірвання Договору купівлі-продажу від 03.06.2016р. у судовому порядку тягне за собою відповідні зміни у складі учасників ТОВа «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», отже рішення загальних зборів учасників ТОВ «ІНВЕСТ-КУРОРТ-2», яким було включено до складу учасників Товариства ОСОБА_1 та ОСОБА_3, підлягає скасуванню у відповідній частині (пункти 1,2 протоколу від 03.06.2016р.), а не у повному обсязі, як того вимагала ОСОБА_4 у своєму позові, проте фактично погодилась із рішенням суду в цій частині.

Доводи апеляційних скарг колегія суддів відхиляє, мотивуючи відхилення аргументів скаржників наступним.

Щодо доведеності розрахунку з позивачкою за придбані частки у статутному капіталі Товариства самим фактом підписання договору ОСОБА_4 з пунктом 5, що слід оцінити як доказ оплати, судом апеляційної інстанції наведені вище у постанові мотиви відхилення таких доводів.

Колегія суддів констатує, що умови договору купівлі-продажу відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України можуть встановлювати виключно права та обов'язки сторін з моменту його укладення, не спроможні посвідчувати факти, що мали місце до його укладення, у тому числі щодо проведення розрахунків за цим договором, що ще не був вчинений.

Суд апеляційної інстанції встановив обґрунтованість висновку місцевого господарського суду про відсутність в матеріалах справи доказів проведення розрахунку з ОСОБА_4 у будь-якій формі до укладення договору від 03.06.2016р.

Стосовно безпідставності скасування рішення загальних зборів у зв'язку із не набранням чинності рішенням суду про розірвання договору (передчасність рішення) аргументи скаржників не враховують пов'язаність цих вимог та похідний характер скасування рішення загальних зборів, обумовлений тим, що відповідні рішення про включення до складу учасників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були прийняті виключно у зв'язку із відступленням ОСОБА_4 своєї частки шляхом її продажу, отже із розірванням договору купівлі-продажу має припинити існування підстава для прийняття загальними зборами таких рішень та відповідних змін у складі учасників Товариства.

Безпідставним є посилання скаржників на постанову Верховного суду 03.09.2018р. у цивільній справі №520/4921/17 та постанову Апеляційного суду Одеської області від 18.12.2017р. у цій справі, оскільки обставина проведення розрахунку з ОСОБА_4 за договором від 03.06.2016р., що відповідно до ч.5 ст.75 ГПК України вважається звільненою від доказування, в цих судових рішеннях не встановлювалася.

Решта аргументів апелянтів не спроможна вплинути на результати вирішення спору та спричинити висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Переважній частині аргументів скаржників надана юридична оцінка судом апеляційної інстанції в мотивувальній частині постанови, решта доводів стосується питань, з`ясування яких не має вирішального та істотного значення для вирішення справи.

Зокрема, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки доводам апелянтів стосовно фінансової спроможності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та джерел походження коштів у них, адже такі обставини не входять до предмету доказування у справі у розумінні норми ч.2 ст.76 ГПК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржуване рішення від 29.10.2018р. ухвалено судом першої інстанції відповідно до норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні, відтак рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2018р. залишається без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг), покладаються на скаржників, оскільки вимоги апеляційних скарг відхилені у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що відповідно до ч.ч.7,9 ст.145 ГПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Підстави для скасування заходів забезпечення позову, про що просять скаржники у своїх апеляційних скаргах, застосованих ухвалою господарського суду Одеської області від 14.06.2018р., за результатами перегляду справи в апеляційному порядку наразі відсутні, проте заходи можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасників справи судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 235, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України,

колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 29.10.2018р. у справі №916/1035/18 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників (ОСОБА_1, ОСОБА_3.)

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286,287 ГПК України.

Повна постанова складена 11 березня 2019 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя Л.О. Будішевська