ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

04.03.2019

Справа № 910/2175/19

Суддя Господарського суду міста Києва Котков О.В. розглянувши заяву б/н від 14.02.2019 року «Про видачу судового наказу» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс» /надалі - Заявник/ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація ТМ» /далі - Боржник/ про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування обладнання в період з 01.09.2018 до 12.02.2019 в розмірі 77 418,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2019 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс» надійшла заява б/н від 14.02.2019 року «Про видачу судового наказу» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація ТМ» про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування обладнання в період з 01.09.2018 до 12.02.2019 в розмірі 77 418,00 грн.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс», суд дійшов висновку, подана заява про видачу судового наказу не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

В ч. 1 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п'яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Судом встановлено, що 22.12.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація ТМ» (орендар) укладено договір № 221201, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове оплатне (орендне) користування, без передачі права власності, 1 (один) комплект будівельного обладнання згідно додатку № 2.

Відповідно до приписів ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

В п. 1.2. договору визначено, що строк оренди становить 30 (тридцять) календарних днів.

Умовами п. 7.2.8. договору передбачено, що після закінчення терміну оренди орендар має повернути обладнання на склад орендодавця не пізніше 1 (одного) дня після закінчення терміну оренди.

Відповідно до п. 4.4. договору строк оренди обладнання може бути продовжений за взаємною згодою сторін, про що сторонами підписується додаткова угода.

Строк дії договору неодноразово продовжувався, зокрема, додатковою угодою № 15 від 01.08.2018 року термін оренди обладнання продовжено на 30 календарних днів до 31.08.2018 року.

При цьому, заявником не подано до суду відомостей щодо оформлення додаткової угоди стосовно пролонгації договору.

Отже, договір № 221201 від 22.12.2017 року припинив свою дію 31.08.2018 року.

Разом з цим, заявник просить видати судовий наказ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація ТМ» неустойки в розмірі подвійної плати за користування обладнання в період з 01.09.2018 до 12.02.2019, оскільки орендоване обладнання орендарем не повернуто.

Суд звертає увагу заявника, що наслідки невиконання наймачем зобов'язання по поверненню орендованого майна встановлені приписами ст. 785 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Заборгованість - це сума фінансових зобов'язань, грошових боргів, що підлягає погашенню, поверненню в певний термін. Якщо до цього терміну заборгованість не погашена, то вона стає простроченою.

Отже, неустойка за своєю правовою природою не є заборгованістю, яка не сплачена у строк, визначений договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання, неналежного виконання зобов'язань.

Вимога про сплату неустойки хоча й має грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов’язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов’язань (п. 1.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань" №14 від 17.12.2013).

Відтак, заявлена до стягнення сума неустойки за своєю правовою природою не є основним зобов’язанням, а є штрафною санкцією за невиконання зобов'язання та заходом відповідальності за порушення зобов’язання щодо повернення орендованого обладнання за договором, строк дії якого закінчився.

Під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог по суті (п.7 ч. 1 ст. 155 ГПК України).

Процесуальний механізм наказного провадження не вимагає від суду встановлення підстав застосування до боржника неустойки, її розміру, періоду нарахування, строку позовної давності тощо.

За таких обставин, враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження лише неоспорюваної заборгованості, вимоги про стягнення неустойки не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

За приписами ч. 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 150, 152, 153, 154, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви б/н від 14.02.2019 року «Про видачу судового наказу» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс» – відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Дата підписання: 04 березня 2019 року.

Ухвала підлягає оскарженню в порядку передбаченому ст. 255 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                           О.В. Котков