ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа№ 910/11877/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.09.2018 (повний текст рішення складено 08.10.2018)

у справі № 910/11877/16 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про визнання договору недійсним

та за зустрічним

позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

до 1. Фізичної особи - підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича

2. Підприємства «Управління виробничо-технічної комплектації»

Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом - Міністерство інфраструктури України

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Крамаренко Василь Анатолійович (далі - ФОП Крамаренко В.А., позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця», відповідач) про визнання договору недійсним.

ПАТ «Українська залізниця» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до ФОП Крамаренка В.А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 року 594 м під'їзної залізничної колії та стрілочних переводів № 92 та № 94 при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 залучено до участі у справі в якості другого відповідача за зустрічним позовом - Підприємство «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва.

03.06.2016 на адресу Господарського суду міста Києва найшла заява ФОП Крамаренка В.А. про відмову від первісного позову в порядку ст. 78 ГПК України(в редакції, чинній на момент подання цієї заяви).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/11877/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017, прийнято відмову ФОП Крамаренка В.А. від позову до ПАТ «Українська залізниця». Припинено провадження у справі № 910/11877/16 щодо визнання Договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 дійсним. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» до ФОП Крамаренка В.А. відмовлено. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» до Підприємства «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у справі № 910/11877/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи, 17.08.2017 до Господарського суду міста Києва надійшли, зокрема, заява позивача за первісним позовом про застосування строку позовної давності та заява про відмову від первісного позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні ПАТ «Українська залізниця» - Міністерство інфраструктури України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 припинено провадження у справі №910/11877/16 за позовом ФОП Крамаренка В.А. до ПАТ «Українська залізниця» про визнання договору купівлі-продажу №2 від 01.10.2010 дійсним.

За таких обставин, судом першої інстанції розглядались лише зустрічні позовні вимоги ПАТ «Українська залізниця» до ФОП Крамаренка В.А. та Підприємства «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 року 594 м під'їзної залізничної колії та стрілочних переводів № 92 та № 94 при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у справі № 910/11877/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПАТ «Українська залізниця» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема ст. 5 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 9 Закону України «Про транспорт», ст. 68 Земельного кодексу України та ст. 658 ЦК України. За твердженнями апелянта, за спірним Договором відбулося відчуження частини колії залізниці, яку займає сам стрілочний перевід (державна власність), що є протизаконно та блокує доступ залізниці до ділянки колійного розвитку залізниці від місця примикання під'їзної колії в напрямку продовження «Гілки №1». Згідно листа Фонду державного майна України нерухоме майно «земляне полотно п/к Гілка №1» ст. Чернігів-Північний» та «верхня будова п/к Гілка №1 ст. Чернігів-Північний» перебувало на балансі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна Залізниця». На переконання апелянта, до статутного капіталу товариства внесено майно, яке було на балансі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна Залізниця» (в тому числі «земляне полотно п/к Гілка №1» ст. Чернігів-Північний» та «верхня будова п/к Гілка №1 ст. Чернігів-Північний»), яке відображено на ст. ст. 4142, 4156 Зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна Залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», отже висновки суду щодо передачі лише земляного полотна є такими, що не відповідають дійсності. На думку апелянта, місцевий суд безпричинно не взяв до уваги вказаних доказів на підтвердження права власності позивача на стр. перевод № 92, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Крім цього, апелянт вказував, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням вимог процесуального права, а саме ст. ст. 236, 316 ГПК України, адже всупереч їх приписам судом першої інстанції під час нового розгляду справи не надано оцінки законності продажу продавцем (УВТК) за Договором купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 594 м під'їзної колії, в тому числі стрілочних переводів № 92, № 94, а також всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів щодо підтвердження права власності продавця на спірні об'єкти продажу. За твердженнями апелянта, місцевим судом не взято до уваги наявних в матеріалах справи доказів, що спростовують право власності УВТК на об'єкти продажу (594 м під'їзної колії та стрілочні переводи № 92 та № 94) на дату укладення спірного Договору, що суперечить ст. 658 ЦК України, відповідно до якої право продажу товару належить власникові товару. Крім цього, апелянт заперечував проти вимог про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, які задоволено оскаржуваним рішенням тощо.

В наданих суду апеляційної інстанції поясненнях, Міністерство інфраструктури України погодилось з доводами апеляційної скарги, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням вимог процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, відтак просило апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким зустрічний позов ПАТ «Українська залізниця» задовольнити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі 1 та 2 подали відзиви на апеляційну скаргу, де вказували на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначали, що оскаржуване рішення ухвалено з урахуванням вказівок Вищого господарського суду України та за досліджених обставин справи. За твердженнями відповідачів 1 та 2 за зустрічним позовом, позивачем не наданого жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є власником стрілочного переводу, а також не вказано яку довжину має під'їзна колія «Гілка № 1», що саме до даної колії входить придбаних 594 м ж/д під'їзної колії, в тому числі стрілочні переводи СТ. 92, СТ.94. На переконання відповідачів 1 та 2 за зустрічним позовом, ні в своїй позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не навів будь-яких законних підстав для визнання недійсним спірного Договору. У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідачів 1 та 2 просив суд стягнути з позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції 26.02.2019 з'явились представники відповідачів 1 та 2 за зустрічним позовом та третьої особи, представник позивача за зустрічним позовом не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, проте в минулому судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом надав пояснення щодо своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи в попередньому судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та підтримав апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідачів 1 та 2 за зустрічним позовом в попередньому судовому в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 01.10.2010 між Підприємством «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (відповідач-2 за зустрічним позовом, продавець за договором) та ФОП Крамаренком В.А. (відповідач-1 за зустрічним позовом, покупець за договором) укладено Договір купівлі-продажу № 2 (далі - Договір), за умовами п. 2.1 якого продавець зобов'язався передати (продати), а покупець - прийняти у власність та оплатити (придбати) на умовах і протягом дії Договору майно в кількості та за ціною, які зазначено у Специфікації до Договору, яка є його невідривною частиною.

Загальна вартість об'єкту продажу становить - 10 910, 00 грн. (п. 2.2 Договору).

Положеннями п. 3.1, 3.2 Договору сторони погодили, що оплата вартості об'єкту продажу здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом внесення грошових коштів на поточний рахунок продавця. Термін проведення оплати вартості об'єкту продажу триває до 31.12.2010.

За змістом п.п. 4.1, 4.2 Договору передача об'єкту продажу здійснюється продавцем протягом 5 календарних днів від дати укладення Договору. Факт передачі об'єкту продажу покупцеві оформляється сторонами шляхом підписання двостороннього акту прийому-передачі, який становить невід'ємну частину Договору.

Моментом переходу права власності на об'єкт продажу від продавця до покупця вважається дата підписання сторонами вищевказаного акту приймання-передачі (п. 4.3 Договору).

Договір згідно п. 9.1 набирає чинності від дати його підписання сторонами і діє до моменту повного виконання ними своїх зобов'язань.

Відповідно до Специфікації № 1 від 01.10.2010 до Договору, об'єктом продажу є під'їзна залізнична колія при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, яка належить підприємству «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» в кількості 594 погонних метри, в т.ч. стрілка переводу №92, № 94.

На виконання умов Договору сторонами підписано Акт приймання-передачі майна, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв майно у власність.

Кожна особа на підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкованого у суб'єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись із зустрічним позовом до суду, заявник зазначав, що стрілочний перевод № 92 та частина під'їзної залізничної колії, які є об'єктом Договору, перебувають на балансі залізниці. За твердженнями позивача, за Договором передано 594 м залізничної колії в той час, як на балансі Підприємства «Управління виробничо-технічної комплектації» обліковувалось 431,9 м, останнє як балансоутримувач не мало права відчужувати майно без згоди засновника - Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва. Таким чином, посилаючись на порушення при укладенні Договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 приписів статей 321, 326, 658 ЦК України, ст. 68 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 9 Закону України «Про транспорт», Постанови Кабінету Міністрів від 02.09.2015 № 735, якою затверджено Статут ПАТ «Українська залізниця», Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», позивач за зустрічним позовом просив визнати такий Договір недійсним.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 зазначав про відсутність в матеріалах справи доказі на підтвердження того, що позивач не являється власником або балансоутримувачем стрілочного переводу № 92. Окрім того, відповідач-1 вказував на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з даним позовом до суду, в зв'язку з чим заявлено про застосування позовної давності до зустрічних позовних вимог.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як вище згадувалось, 01.10.2010 між Підприємством «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (продавцем) та Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Василем Анатолійовичем (покупцем) укладено Договір купівлі-продажу № 2, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв майно - під'їзну залізничну колію при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, яка належить підприємству «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» в кількості 594 погонних метри, в т.ч. стрілка переводу №92, № 94.

Оспорюючи Договір та посилаючись на те, що станом на момент його укладення на балансі відповідача перебувало не 594 метри залізничної колії, а 431,9 метрів, а також не було у власності стрілочних переводів № 92 та № 94, які є складовою частиною залізничної колії «Гілка № 1» по ст. Чернігів-Північний, що належать до державної власності та перебували на балансі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» на момент укладення Договору, позивачем надано Інвентарну картку № 302 обліку основних засобів Верхньої будови п/к Гілка № 1 ст. Чернігів-Північний від 30.11.2015, Технічний паспорт під'їзної залізничної колії при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ «Чернігівагрошляхбуд», Технічний паспорт під'їзної залізничної колії при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить підприємству «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)».

За змістом Довідки Чернігівської дистанції колії від 21.07.2016 № ПЧ-10-3/468, на балансі виробничого підрозділу Чернігівська дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» обліковується «Верхня будова під'їзної колії «Гілка № 1» ст. Чернігів Північний».

Відповідно до Інвентарної картки № 302 обліку основних засобів Верхньої будови п/к Гілка № 1 ст. Чернігів-Північний від 30.11.2015, дата введення вказаної колії в експлуатацію - 01.01.1977. Серед конструктивних елементів об'єкта у Інвентарній картці № 302 вказано з-поміж іншого стрілочні переводи - 3 комплекти.

За даними Технічного паспорту під'їзної залізничної колії при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ «Чернігівагрошляхбуд», складеного у 2013 році, під'їзна колія при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, яка належить ТОВ «Чернігівагрошляхбуд», примикає стрілочним переводом № 92 до під'їзної колії «Гілка-1». Сигнальний знак «Межа під'їзної колії» встановлений навпроти заднього стика хрестовини стрілочного переводу № 92. Загальна довжина під'їзної колії складає 551,6 м. На балансі власника знаходиться 518,07 м. колії. На балансі Укрзалізниці знаходиться 33,53 м колії. Рік будівництва під'їзної колії - 1971. Стрілочний перевод № 92 належить Укрзалізниці. Стрілочний перевод № 94 належить ТОВ «Чернігівагрошляхбуд».

Згідно Технічного паспорта під'їзної залізничної колії при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить Підприємству «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)», складеного у 2009 році, під'їзна колія підприємства «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» примикає стрілочним переводом № 94 до під'їзної колії ТОВ «Чернігівагрошляхбуд». Знак «Межа під'їзної колії» встановлено навпроти граничного стовпчика стрілочного переводу № 94. Загальна протяжність під'їзної колії складає 480 м, з них 48,1 колії належить ТОВ «Чернігівагрошляхбуд», а 431,92 м колії належить Підприємству «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)». Рік будівництва під'їзної колії - 1971.

Вищенаведені документи - технічні паспорти та інвентаризаційна картка не є правовстановлюючими документами в розумінні чинного законодавства. Більше того, Технічний паспорт під'їзної залізничної колії при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ «Чернігівагрошляхбуд» складено в 2013 році, тобто, після укладення Договору.

За змістом листа відокремленого підрозділу Чернігівська дистанція колії № 336 від 21.03.2011 до ТОВ «Чернігівагрошляхбуд» заявник ініціював розгляд та вирішення питання про передачу на баланс Залізниці або укладення угоди щодо поточного утримання Дистанцією колії стрілочного переводу № 92, який врізаний в під'їзну колію «Гілка № 1» по станції Чернігів-Північний.

Згідно листа ТОВ «Чернігівагрошляхбуд» № 106 від 26.03.2012 листом від 14.04.2011 № 120 воно надало згоду на передачу з балансу ТОВ «Чернігівагрошляхбуд» на баланс Залізниці стрілочного переводу № 92, відтак просило утворити спільну комісію з безкоштовної передачі цього переводу № 92.

Крім цього, згідно висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №772/773/18-24 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 21.06.2018, призначеної ухвалою суду від 15.01.2018, з-поміж іншого, встановлено таке: «Згідно інвентарної картки №302 обліку основних фондів (том 1, а. с. 56). Верхня будова під'їзної колії Гілка - 1 станції Чернігів - Північний інвентарний номер (1035256) введена в експлуатацію 01.01.1977. Довжина колії - 1509 м.п. Початок колії від стрілочного переводу №136 через стрілочний перевід №92 (до квітня 2012 року знаходився на балансі ТОВ «Чернігівагрошляхбуд») і далі на об'єкт Міністерства оборони».

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент укладення Договору стрілочний перевод № 92 належав саме Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернігівагрошляхбуд».

Поряд з цим, належних доказів переходу права власності від ТОВ «Чернігівагрошляхбуд» до ПАТ «Українська залізниця» на згаданий стрілочний перевод навіть після укладення Договору матеріали справи не містять. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Судом також враховано, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.11.2008 припинено провадження у справі № 4/145б/12/3/2 про банкрутство підприємства «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Чернігівської корпорації агропромислового будівництва, затверджено звіт ліквідатора, копія якого додана як додаток до Технічного паспорта та відповідно до якого до ліквідаційної маси включено, але не реалізовано залізничну колію 482 погонних метри.

24.11.2008 за Актом приймання-передачі майнових активів ліквідатор підприємства «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Молчанов Ю.І. передав начальнику даного підприємства Крамаренку В.А. залізничну колію довжиною 482 погонних метри.

Крім цього, на підставі п.п. 3, 5 Висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №772/773/18-24 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 21.06.2018 з-поміж іншого, встановлено, що на день укладання Договору фактично підприємство «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва обслуговувало під'їзду колію протяжністю - 431,9 п.м., початок під'їзної колії від стиків рамної рейки стрілки №94 (навпроти граничного стовпчика стрілочного переводу та до виїзних залізничних воріт).

Проте, незважаючи на наведене, ні з поданих позивачем суду доказів, ні з вищезгаданого експертного висновку, не вбачається, що стрілочні переводи № 92, № 94 та частина колії, переданої за Договором в розмірі 594 метри, належали Залізниці станом на момент укладення Договору, відповідно неможливо визначити розмір цієї частини.

Лист Фонду державного майна України № 10-15-22468 від 28.11.2017, згідно якого Міністерством інфраструктури України надавалися до Фонду з метою внесення до Реєстру відомості щодо нерухомого майна, в тому числі, яке ідентифіковано за назвою «п/к Гілка № 1 ст. Чернігів-Північний», зокрема: «земляне полотно п/к Гілка № 1 ст. Чернгів-Північний» (інв. № 124); «верхня будова п/к Гілка № 1 ст. Чернгів-Північний» (інв. № 302); «переїзд без чергового п/к Гілка № 1 ст. Чернгів-Північний» (інв. № 355), яке перебувало на балансі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», не приймається апеляційним судом до уваги як доказ на підтвердження права власності позивача на частину колії та стрілочні переводи № 92 та № 94, передані за Договором.

З наданого суду ПАТ «Українська залізниця» балансу станом на 30.06.2013 також не вбачається, в якому розмірі залізничні колії та які саме стрілочні переводи передано на баланс позивачу за зустрічним позовом. Крім цього, передача спірного майна на баланс не може підтверджуватись довідками, виданими структурними підрозділами позивача за зустрічним позовом в односторонньому порядку, оскільки не являються документами, які підтверджують право власності на спірні об'єкти (первинними документами бухгалтерської звітності).

Надані позивачем передавальний акт Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» від 31.07.2015 та Зведений перелік майна Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" 18.08.2015, також не підтверджують права власності на спірні об'єкти, а лише підтверджують передачу земляного полотна п/к Гілка-1 ст. Чернігів-Північний Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця».

Належність земляного полотна п/к Гілка-1 ст. Чернігів-Північний ПАТ «Українська залізниця» не означає автоматичного набуття його у власність, а повинно бути підтверджено відповідною доказовою базою, яка у даному випадку позивачем не забезпечена.

В силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами відповідно до статей 76, 77, 79 ГПК України не доведено перебування у власності Залізниці спірного майна, в тому числі на момент укладення Договору , відтак порушення його права власності та відповідно вимог закону саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

На наслідками розгляду справи по суті спору суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими та непідтвердженими доводи позивача про те, що Підприємство «Управління виробничо-технічної комплектації» не мало права без згоди засновника - Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва укладати Договір.

Обставини нотаріального посвідчення Договору, які викладено як додаткові підстави недійсності в поясненнях позивача 04.12.2017не підлягають встановленню та оцінці судом в межах даної справи, оскільки в своїй позовній заяві позивач на такі обставини не посилався й заяв про зміну підстав позову у справі № 910/11877/16 не подавав.

На виконання вказівок Вищого господарського суду України від 25.07.2017 у даній справі судом першої інстанції залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні ПАТ «Українська залізниця» - Міністерство інфраструктури України як орган управління об`єктами державної власності відносно спірного майна. Проте, обґрунтованих пояснень по суті спору чи доказів на підтвердження відчуження за Договором майна Залізниці в матеріали справи ця особа не надала. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки місцевого суду про недоведеність позивачем за зустрічним позовом порушень його прав чи інтересів відповідачами 1 та 2 на момент укладення Договору та відповідно необхідність його відновлення, як і недоведеність порушень вимог чинного законодавства при його укладенні, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

З приводу поданої відповідачем-1 заяви про застосування строків позовної давності, сліз зазначити, що положеннями ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність згідно ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він звернувся з даним зустрічним позовом до суду, відповідачами не порушено, й місцевий суд відмовив позивачу в задоволенні зустрічного позову за недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть постановленого рішення і відповідно строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору не підлягає застосуванню.

Крім цього, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідач-1 за зустрічним позовом просив стягнути з позивача за зустрічним позовом витрати на правову допомогу в розмірі 66 000, 00 грн.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч.3-6 згаданої статі для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Відповідно ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, які передбачено цим Законом.

За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як встановлено матеріалами справи, 20.04.2016 між Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Василем Анатолійовичем (клієнтом) та адвокатом Водолагіним Сергієм Миколайовичем (адвокатом) укладено Договір № 43-04 «Про надання правової допомоги», за умовами п. 1.1 якого клієнт доручив, а адвокат прийняв на себе зобов'язання про надання правової допомоги щодо представництва інтересів клієнта в адміністративних судах, господарських судах, судах загальної юрисдикції, в органах державної виконавчої служби, органах державної влади з усіма правами, які надаються позивачу, відповідачу, потерпілому в судовому процесі, у тому числі подавати позови, заяви, апеляційні та касаційні скарги, інші документи, знайомитись з усіма матеріалами справи, робити з них будь-які витяги, копії, брати участь в усіх судових засіданнях, подавати будь-які докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти будь-які клопотання, відводи, давати усні та письмові пояснення чи заперечення суду, надавати свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань, заяв і доводів інших учасників судового процесу, користуватися всіма іншими процесуальними правами, наданими позивачу, заявнику, відповідачу та третій особі, передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами законодавства України, в тому числі повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення, ухвали, постанови судів всіх інстанцій та отримання їх копій. Бути представником клієнта в усіх органах влади, підприємств, незалежно від форми власності, органах прокуратури, правоохоронних органах та державній виконавчій службі.

Відповідно до п. 1.1 Додаткової угоди №01 від 25.05.2018 до Договору № 43-04 «Про надання правової допомоги», клієнт зобов'язався сплатити виконавцю за вступ у справу № 910/11877/16 та представництво інтересів клієнта як відповідача в Господарському суді міста Києва, Київському апеляційному Господарському суді, Вищому господарському суді України у справі за позовом ПАТ «Українська залізниця» до клієнта про визнання недійсним Договору №02 від 01.10.2010, зокрема клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 48 000, 00 грн.

Розділом 2 згаданої Додаткової угоди сторони погодили наступний розрахунок гонорару:

2.2. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в господарському суді м. Києва 29.07.2016 , 19.08.2016, 30.09.2016, 12.10.2016: 16 000, 00 грн., ознайомлення з матеріалами справи, вивчення законодавчої бази, що стосується предмету спору, складання відзиву на позовну заяву позивача.

2.3. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в Київському апеляційному господарському суді м. Києва 06.12.2016, 17.01.2017, 06.02.2017, 04.04.2017: 6 000, 00 грн. складання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

2.4. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в Вищому господарському суді України 04.07.2017, 25.07.2017: 10 000, 00 грн. складання відзиву на касаційну скаргу позивача.

2.5. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в господарському суді м. Києва 04.09.2017 , 23.10.2017, 08.11.2017, 15.01.2018: 16 000, 00 грн., ознайомлення з матеріалами справи, вивчення законодавчої бази, що стосується предмету спору, складання відзиву на позовну заяву позивача, участь в проведені експертизи.

Відповідно до п. 1.1 Додаткової угоди № 02 від 18.07.2018 до Договору № 43-04 «Про надання правової допомоги», клієнт зобов'язався сплатити виконавцю за вступ у справу № 910/11877/16 та представництво інтересів клієнта, як відповідача в Господарському суді міста Києва у справі № 910/11877/16 за позовом ПАТ «Українська залізниця» до клієнта про визнання недійсним Договору №02 від 01.10.2010, клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 18 000, 00 грн.

Відповідно до розділу 2 цієї Додаткової угоди сторони передбачили наступний порядок розрахунку:

2.2. за участь в господарському суді м. Києва у підготовчому засіданні по справи № 910/11877/16 18.07.2018, 27.08.2018, участь в проведені експертизи, ознайомлення з висновком експерта №772/773/18-24 від 21.06.2018, підготовку пояснення-клопотання №11/11-07 від 11.07.2018 щодо висновку експерта №772/773/18-24 від 21.06.2018 - 6 000, 00 грн.

2.3. за участь в господарському суді м. Києва по розгляду справи № 910/11877/16 за позовом ПАТ «Українська залізниця» до клієнта про визнання недійсним Договору по суті спору, складає: (3000 грн. за кожне судове засідання х 4) = 12 000, 00 грн.

На підтвердження здійснених відповідачем-1 за зустрічним позовом витрат на професійну правничу допомогу подано свідоцтво № 288 про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.04.2006, ордер серії ЧН № 000496, Договір № 43-04 «Про надання правової допомоги» від 20.04.2016, Додаткові угоди № 01 від 25.05.2018 та № 02 від 18.07.2018, квитанції до прибуткового касового ордера на суму 48 000,00 грн та 18 000,00 грн.

З огляду на наведене та характер спору, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений адвокатом на виконання робіт, місцевий суд дійшов висновку щодо кваліфікації зазначених відповідачем-1 витрат, пов'язаних з розглядом справи, як витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача-1 на підставі ст. 129 ГПК України в розмірі 66 000, 00 грн.

За аналогічних підстав підлягають задоволенню вимоги відповідачів 1 та 2 про стягнення з позивача за зустрічним позовом на їх користь по 10 000, 00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, оскільки долученими до справи доказами: Додатковою угодою № 3 від 22.11.2018, укладеною з ФОП Крамаренком В.А., квитанціями до прибуткового касового ордеру від 14.01.2019 на суму 7 000, 00 грн. та від 19.02.2019 на суму 3 000, 00 грн., а також Договором про надання правової допомоги № 13 від 22.11.2018 та Додатковою угодою № 01 до нього, укладеними з Підприємством «Управління виробничо-технічної комплектації» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, квитанціями до прибуткового касового ордеру від 14.01.2019 на суму 7 000, 00 грн. та від 19.02.2019 на суму 3 000, 00 грн. підтверджується факт надання адвокатом юридичних послуг у даній справі та перерахування коштів на підставі укладених з відповідачами 1 та 2 Договорів про надання правової допомоги та Додаткових угод до них.

Разом з цим, апеляційний суд не знайшов підстав для стягнення з ФОП Крамаренка В.А. понесених Міністерством інфраструктури України судових витрат в розмірі 68,52 грн., про що ним заявлено суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у справі № 910/11877/16 - без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Фізичної особи - підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича (14000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 10 000, 00 грн. витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Підприємства «Управління виробничо-технічної комплектації» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (14031, Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Любченка, буд. 11, ідентифікаційний код 03588614) 10 000, 00 грн. витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/11877/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.03.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко