РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.02.2019Справа № 910/15674/18
За позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1. Приватне акціонерне товариство «Укргазвидобуток»

2. Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку

3. Публічне акціонерне товариство «Національний депозитарій України»

про визнання недійсною безвідкличної вимоги

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Малярчук Ю.Б.

від відповідача: Просенюк С.М.

від третьої особи 1: Просенюк С.М.

від третьої особи 2: Дубаневич О.З.

від третьої особи 3: Панчугін Д.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі» про визнання недійсною публічної безвідкличної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі» про придбання акцій в усіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» від 27.04.2018р. з уточненням від 08.05.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що публічна безвідклична вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі» про придбання акцій в усіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» від 27.04.2018р. з уточненням від 08.05.2018р. є неправомірною, здійсненою в порушення норм Закону України «Про трубопровідний транспорт», що порушує законні права позивача на володіння 350 акціями Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» номінальною вартістю 100,00 грн.

Ухвалою від 27.11.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 26.12.2018р. Одночасно, вказаною ухвалою залучено участі у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Укргазвидобуток», в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку, в якості третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Національний депозитарій України».

Відповідач у відзиві №361 від 18.12.2018р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що обмеження, які передбачені ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», не стосуються реалізації процедури обов'язкового продажу акцій у відповідності до ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства».

26.12.2018р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 28.01.2019р.

28.01.2019р. підготовче засідання було відкладено на 11.02.2019р.

11.02.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.02.2019р.

У судовому засіданні 25.02.2019р. представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Представниками третіх осіб також було надано усні пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 25.02.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення учасників судового процесу, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ

26.03.2018р. до Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» надійшло повідомлення №124 від 23.03.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі» про намір скористатись правами, що передбачені ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства», щодо обов'язкового продажу простих іменних акцій акціонерами Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток».

Листом №226 від 27.04.2018р. третьою особою 1 було повідомлено відповідача про прийняття 24.04.2018р. наглядовою радою Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» рішення про затвердження ринкової вартості простої іменної акції товариства станом на 26.03.2018р. у розмірі 11 438 грн. та ціну обов'язкового продажу однієї простої іменної акції в розмірі 11 438 грн.

Згідно змісту публічної безвідкличної вимоги про придбання акцій у всіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» №160 від 27.04.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі», яке разом з афілійованими особами станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня корпоративного управління в акціонерних товариствах» вже було власником домінуючого контрольного пакета акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток», направляє публічну безвідкличну вимогу про придбання акцій в усіх власників акцій товариства.

Згідно п.5 публічної безвідкличної вимоги ціна придбання акцій становить 11 438 грн. за одну просту акцію товариства. Ціна придбання акцій визначена в порядку, передбаченому ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня корпоративного управління в акціонерних товариствах», як ринкова вартість акцій станом на 26.03.2018р., затверджена наглядовою радою товариства рішенням від 24.04.2018р.

03.05.2018р. Приватним акціонерним товариством «Укргазвидобуток» на виконання вимог ч.10 ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» було скеровано на адресу Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку копію публічної безвідкличної вимоги про придбання акцій у всіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» №160 від 27.04.2018р. та копію договору рахунку умовного зберігання (ескору). Копія публічної безвідкличної вимоги також була направлена Публічному акціонерному товариству «Національний депозитарій України» супровідним листом №231 від 03.05.2018р.

В уточненнях №170 від 08.05.2018р. до публічної безвідкличної вимоги про придбання акцій у всіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» №160 від 27.04.2018р. визначено інформацію про депозитарну установу, в якій відкрито рахунок в цінних паперах, та реквізити рахунку у цінних паперах цієї особи.

Вказані уточнення було скеровано на адресу Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку супровідним листом №242 від 08.05.2018р. та Публічному акціонерному товариству «Національний депозитарій України» супровідним листом №244 від 10.05.2018р.

За поясненнями позивача, Акціонерному товариству «Укргазвидобування» належить 350 акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» у кількості 350 штук номінальною вартістю 100 грн.

16.05.2018р, на адресу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» надійшов лист №243 від 08.05.2018р. Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток», яким третя особа 1 у відповідності до ч.10 ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» направила копію публічної безвідкличної вимоги від 27.04.2018р. (з уточненнями від 08.05.2018р.).

Наразі, за твердженнями позивача, публічна безвідклична вимога про придбання акцій у всіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» №160 від 27.04.2018р. суперечить приписам чинного законодавства, зокрема, ч.11 ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» та ч.6 ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання правочину - публічної безвідкличної вимоги, недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання його недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов позивач посилався на те, що публічна безвідклична вимога про придбання акцій у всіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» №160 від 27.04.2018р. суперечить приписам чинного законодавства, зокрема, ч.11 ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» та ч.6 ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт».

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те,що обмеження, що передбачені ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», не стосуються реалізації процедури обов'язкового продажу акцій у відповідності до ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. При цьому, суд виходить з наступного.

04.06.2017р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня корпоративного управління в акціонерних товариствах».

Вказаним нормативно-правовим актом доповнено розділ XI Закону України «Про акціонерні товариства» статтями 65-1 - 65-5. Зокрема, Закон України «Про акціонерні товариства» доповнено положеннями про обов'язковий продаж простих акцій акціонерами на вимогу особи (осіб, що діють спільно), яка є власником домінуючого контрольного пакета акцій.

Згідно ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня корпоративного управління в акціонерних товариствах» протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом особа (особи, які діють спільно), яка станом на дату набрання чинності цим Законом є прямо або опосередковано з урахуванням кількості акцій, що належать їй або її афілійованим особам, вже є власником домінуючого контрольного пакета акцій акціонерного товариства (далі - заявник вимоги), має право застосувати положення статті 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» виключно в порядку та на умовах, визначених у цьому пункті.

Для реалізації прав, передбачених статтею 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства», заявник вимоги зобов'язаний у строки, передбачені цим пунктом, подати товариству повідомлення про намір скористатися правами, передбаченими статтею 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства», і публічну безвідкличну вимогу відповідно до положень статті 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства». Заявник вимоги втрачає право скористатися положеннями статті 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» у разі пропуску ним передбачених цим пунктом строків направлення і публікації повідомлення і публічної безвідкличної вимоги.

Частинами 11, 12 ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено у разі якщо на акції товариства, які придбаваються, накладено обмеження (обтяження), депозитарна установа (депозитарні установи, Центральний депозитарій цінних паперів, якщо акції, що придбаваються, зберігаються Центральним депозитарієм цінних паперів як уповноваженим на зберігання) має протягом трьох робочих днів з дня отримання від Центрального депозитарію цінних паперів розпорядження про складання переліку акціонерів товариства, передбаченого частиною десятою цієї статті, надати товариству завірені нею копії документів, на підставі яких встановлено обмеження (обтяження), яке накладено на акції, що придбаваються. Зазначена інформація протягом двох робочих днів передається товариством заявнику вимоги для подальшого її надання заявником вимоги нотаріусу під час встановлення обмеження (обтяження) відповідно до частини шістнадцятої цієї статті. У разі якщо на акції товариства, які придбаваються, накладено обмеження (обтяження), заявник вимоги надсилає копію публічної безвідкличної вимоги особі, в інтересах якої встановлено обмеження (обтяження), та/або особам, якими встановлено обмеження (обтяження), не пізніше дати встановлення нотаріусом обтяження (обмеження).

Наразі, за поясненнями позивача, обмеження щодо обігу акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» передбачено ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», який визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності трубопровідного транспорту. Проте, вказані твердження позивача суд вважає необґрунтованими з урахуванням наступного.

Згідно ч.6 ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів та акцій Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України.

Тобто, з системного аналізу наведеної вище правової норми полягає, що законодавцем передбачено обмеження на відчуження часток та акцій саме певних категорій суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах.

Суд звертає увагу позивача на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов'язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Суд звертає увагу на те, що згідно ч.16 ст.65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» наявність обмежень (обтяжень) в обігу акцій акціонерного товариства, у тому числі арештів та інших публічних обтяжень або інших обмежень розпорядження ними чи обмеження проведення операцій з ними або застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), не може бути перешкодою для здійснення обов'язкового продажу таких акцій заявнику вимоги.

Тобто, з наведеного вище полягає, що у будь-якому випадку обмеження щодо обігу акцій акціонерного товариства не можуть обмежувати реалізації процедури обов'язкового продажу простих акцій акціонерами на вимогу особи (осіб, що діють спільно), яка є власником домінуючого контрольного пакета акцій у порядку ст.65-2 Закону України Закону України «Про акціонерні товариства».

Крім того, судом зазначалось, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, заявником не представлено суду доказів яким саме чином направлення відповідачем публічної безвідкличної вимоги про придбання акцій у всіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» №160 від 27.04.2018р. порушило права та законні інтереси Акціонерного товариства «Укргазвидобування» з урахуванням положень Закону України «Про акціонерні товариства» про обов'язковий продаж простих акцій акціонерами на вимогу особи (осіб, що діють спільно), яка є власником домінуючого контрольного пакета акцій.

За таких обставин, виходячи з всього вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо безпідставності та необґрунтованості позову Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі» про визнання недійсною публічної безвідкличної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Енерджі» про придбання акцій в усіх власників акцій Приватного акціонерного товариства «Укргазвидобуток» від 27.04.2018р. з уточненням від 08.05.2018р., а отже, і відсутності підстав для його задоволення.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана варість предмета закупівлі езпеченням принтерЮ ДБЖло розміщено оголош

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.02.2019р.

Суддя Спичак О.М.