ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2019 р. м. Київ Справа№ 910/12493/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Подоляк Р.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 (повний текст складено 21.11.2018)

у справі №910/12493/18 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

про стягнення 17 958,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 Приватне акціонерне товаристве "Страхова компанія "Інгосстрах" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення 17 958,90 грн.

Позов обґрунтований тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №КІН0CPS-154S3FN від 28.05.2015 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля НОМЕР_1, а тому позивачем отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивачем оплата вартості відновлювального ремонту здійснена без урахування коефіцієнту фізичного зносу, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт №2810/2 ТОВ "Автосервіс "Восток", тоді як коефіцієнт зносу замінених складових відповідно до Звіту №1662951/09/17 про оцінку колісного транспортного засобу та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів становить 0,70, що дорівнює 16732,82 грн., а тому вважає, що позивач безпідставно вимагає до відшкодування 17 958,90 грн.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що в Звіті №1662951/09/17 про оцінку колісного транспортного засобу коефіцієнт фізичного зносу було враховано, відтак, відповідач, застосовуючи вказаний коефіцієнт до даних, що містяться в акті прийому-передачі виконаних робіт, застосував його двічі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 у справі №910/12493/18 позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" 17958,90 грн. страхового відшкодування та 1762,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач 07.12.2018 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та не обґрунтованого рішення.

Апелянт зазначає, що позивач здійснив оплату вартості відновлювального ремонту без врахування коефіцієнту фізичного зносу в розмірі 34 691,72 грн., що підтверджується актом №2810/2 від 15.09.2017 прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг) ТОВ «Автосервіс «Восток», який доданий до позовної заяви.

На переконання апелянта, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля НОМЕР_1, згідно Акту № 2810/2 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) Автосервіс Восток" без врахування коефіцієнту фізичного зносу становить 34691,72 грн., в тому числі: вартість замінених складових - 25655,57 грн.; вартість робіт - 4471,98 грн.; вартість матеріалів - 4564,17 грн.

Апелянт вказує, що коефіцієнт зносу замінених складових, згідно Звіту № 1662951/09/17 ФОП Чистяков С.М., який доданий до позовної заяви та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, становить 0,70 що дорівнює 17958,90 грн. (25655,57 грн. * 0.7 = 17958,90 грн.).

Оскільки відповідачем здійснено виплату позивачеві 16 732,82 грн., вважає, що відсутні підстави для стягнення решти суми.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2018 у справі №910/12493/18 відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Разом з апеляційною скаргою апелянтом було подано клопотання про призначення судової експертизи, згідно якого останній просить призначити у справі судову експертизу, проведення якої доручити Київському науково - дослідному інституту судових експертиз, на вирішення судової експертизи поставити наступне запитання:

- Яка вартість відновлювального ремонту автомобіля "Mercedes-Benz Sprinter", реєстраційний номер НОМЕР_2 з урахуванням коефіцієнту зносу станом на дату ДТП 05.09.2017?

Розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Як встановлено ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Тобто, експертиза призначається, коли для вирішення справи необхідні спеціальні знання в певній галузі, а призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» визначено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до п. 5 вказаної постанови пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно з п. 12 цієї ж постанови недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

В матеріалах справи (а.с. 28) наявний Звіт про оцінку колісного транспортного засобу №1662951/09/17 від 15.09.2017, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 34 691,72 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання скаржника про призначення у справі судової експертизи.

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.05.2015 між позивачем, як страховиком, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс", як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №KIH0CPS-154S3FN, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем НОМЕР_3, 2017 року випуску. Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, дорожньо-транспортна пригода та вигодонабувачем є страхувальник.

05.09.2017 о 16 год. 20 хв. у місті Києві по Кільцевій дорозі (навпроти будинку №14) відбулась дорожньо - транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля НОМЕР_3 та автомобіля НОМЕР_4 ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_4, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 02.10.2017 у справі №759/13909/17 встановлено порушення ОСОБА_3 вимог п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, у зв'язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

05.09.2017 страхувальник звернувся до позивача із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором №KIH0CPS-154S3FN від 28.05.2015 на рахунок СТО.

Відповідно до Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №1662951/09/17 від 15.09.2017, складеного суб'єктом оціночної діяльності Чистяковим С.М. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №365/16 від 11.05.2016), вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу, з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля НОМЕР_3, складає 34691,72 грн.

Згідно рахунку, виставленого СТО "Восток" №ОЛ 0002810/2 від 15.09.2017, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля НОМЕР_3, складає 34691,72 грн.

21.09.2017 позивачем був складений та підписаний страховий акт №Э.ENSTRAX/3-10331900, згідно з яким пошкодження автомобіля НОМЕР_3, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в загальній сумі 34691,72 грн. згідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу №1662951/09/17 від 15.09.2017 та рахунок СТО.

На підставі складеного страхового акту, позивач, виконуючи свої зобов'язання за договором добровільного страхування наземного транспорту №KIH0CPS-154S3FN від 28.05.2015, перерахував на рахунок СТО суму страхового відшкодування в розмірі 32806,61 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №1029075 від 22.09.2017 та суму 1885,11 грн. проведено як залік в рахунок оплати страхового платежу.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Отже, з огляду на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов'язанні) є факт фактичної виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. Таким чином до позивача перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль НОМЕР_4, водієм якого спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди власнику автомобіля НОМЕР_3, належить ОСОБА_3 та знаходився під його керуванням.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, вина ОСОБА_3 встановлена в судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля НОМЕР_4, відшкодовується ОСОБА_3, як власником даного транспортного засобу.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, оформленого полісом серії АК/004881891 з Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС", предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем НОМЕР_5, який був чинним на момент ДТП - 05.09.2017.

Позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу №15-05/02-05 від 15.05.2018 щодо спірного страхового випадку, у якій вимагав перерахувати суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 34691,72 грн.

Відповідачем здійснено перерахування позивачеві 16732,82 грн. з призначенням платежу: страхове відшкодування згідно договору №АК/4881891 від 23.09.2016, оплата регресу згідно з СА №Э.ENSTRAX/3-10331900, що підтверджується платіжним дорученням №82546 від 22.06.2018 та в листі №5563 від 08.06.2018 повідомив, що оплату здійснено за вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд дійшов висновку, що сума страхового відшкодування у розмірі 34691,72 грн. визначена з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу і сплата страхового відшкодування позивачем здійснена згідно Звіту та рахунку СТО, виходячи саме з суми вартості відновлювального ремонту, з урахування коефіцієнту фізичного зносу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

При цьому, за приписами п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Разом із тим, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача, у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 02.05.2018 у справі №910/6094/17, від 12.03.2018 у справі №910/5001/17 та від14.05.2018 у справі №910/5092/17, від 01.06.2018 у справі №910/20199/17, від 01.02.2018 у справі №910/22886/16 та від 02.10.2018 у справі №910/171/17.

Порядок оцінки шкоди, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, визначено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду Державного майна України 24.11.2003 №142/5/2092 (в редакції наказу від 24.07.2009 №1335/5/1159).

Пунктами 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, встановлено, що значення Е приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Винятком, стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Згідно зі Звітом №116931/01/17 про оцінку колісного транспортного засобу №1662951/09/17 від 15.09.2017, складеного суб'єктом оціночної діяльності Чистяковим С.М., вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3, становить 92781,54 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, становить 34691,72 грн.; коефіцієнт фізичного зносу вказаного автомобіля складає 0,7.

Тобто, у вказаному вище Звіті зазначено загальну вартість відновлювального ремонту у розмірі 92781,54 грн. та вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, у розмірі 34691,72 грн.

Аналогічна вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля міститься в акті №2810/2 прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг), що дорівнює 34 691,72 грн.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про правомірність нарахування ним коефіцієнту фізичного зносу на замінені деталі та інші пошкодженого автомобіля від даних, що містяться в акті №2810/2, є неправомірними, оскільки такий акт повністю відповідає звіту про оцінку автомобіля №1662951/09/17 від 15.09.2017, в якому коефіцієнт фізичного зносу вже був врахований.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що сума страхового відшкодування у розмірі 34691,72 грн. вже визначена із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу і сплата страхового відшкодування позивачем здійснена згідно Звіту та рахунку СТО, виходячи з суми вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу, що спростовує доводи відповідача про здійснення виплати позивачем без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначені полісом серії №АК/4881891 розміри лімітів відповідальності та франшизи (0), суд дійшов вірного висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачу витрати в розмірі 34691,72 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, після отримання від позивача претензії про сплату страхового відшкодування, здійснив оплату останньому 16732,82 грн., про що свідчить платіжне доручення №82546 від 22.06.2018 і визнається сторонами. Отже, решта суми 17 958,90 грн. підлягає відшкодуванню відповідачем за рішенням суду.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є тотожними доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 у справі №910/12493/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 у справі №910/12493/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 у справі №910/12493/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12493/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 25.02.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б.Михальська