СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа № 922/2223/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від прокуратури: від позивача 1: від позивача 2: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 за посвідченням; Не зявився; ОСОБА_6 директор; Не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків
на рішення господарського суду Харківської області
від16.11.2018р. (повний текст підписано 27.11.2018р.)
у справі № 922/2223/18 (суддя Бринцев О.В.)
за позовом: до відповідача: Військового прокурора Харківського гарнізону, м. Харків в інтересах держави в особі: 1.Державного концерну Укроборонпром, м. Київ 2.Державного підприємства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків Приватного акціонерного товариства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків
простягнення 894 508,35 грн.

В С Т А Н ОВ И В:

У серпні 2018 року до господарського суду звернувся Військовий прокурор Харківського гарнізону (далі Прокурор) в інтересах держави в особі Державного концерну Укроборонпром, м. Київ (далі Позивач 1) та Державного підприємства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків (далі Позивач 2) до Приватного акціонерного товариства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків (далі Відповідач) про стягнення 894 508,35 грн., з яких основний борг в сумі 570 000,00грн., інфляційні втрати в сумі 182 619,56грн., 3% річних у сумі 44 988,79грн., пеня в сумі 57 000,00грн. та штраф у сумі 39 900,00грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.11.2018р. (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 29.11.2018р.) позовні вимоги задоволені частково: з Відповідача на користь Позивача стягнуто суму основного боргу в розмірі 570 000,00грн., інфляційні втрати в розмірі 178 207,27грн., 3% річних у сумі 44 988,79грн. та пеню у сумі 57 000,00грн., здійснено розподіл судових витрат.

Відповідач, не погодившись із прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати спірне рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог заявник скарги зазначив, що судом першої інстанції не встановлено обєктивно всі обставини справи та неправильно застосовно норми матеріального та процесуального права. Скаржник зазначав, що Прокурором не обґрунтовано та не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокуратурою, не обгрунтовано підстави звернення до суду в розумінні статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та не надано жодного доказу на підтвердження своєї позиції. Заявник стверджував, що суд першої інстанції не прийняв до уваги обставини відсутності боргу за спірним Договором у вигляді проведеного заліку зустрічних однорідних вимог, копії документів щодо якого були надані суду першої інстанції на черговому засіданні 16.11.2018р. Скаржник вважав таким, що не настав строк оплати через не отримання ним рахунку фактури, а тому висновок про наявність існуючої заборгованості вважав передчасним.

На адресу суду від Позивача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги. Зокрема, зазначав, що законодавець допускає представництво прокурором інтересів держави саме в інтересах органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, згідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі №3-рп/99. Позивач 1 вважав, що прокурором чітко визначено, що Державний концерн "Укроборонпром" є саме тим органом, уповноваженим державою на здійснення функцій управління майном підприємств оборонно-промислового комплексу, які віднесені законодавцем та Кабінетом Міністрів України до сфери його управління. Посилання апелянта на відсутність рахунку-фактури Позивач 1 вважав безпідставним, оскільки рахунок фактура є інформаційним документом, а його відсутність не є відкладальною умовою для виконання обовязку з оплати заборгованості.

Прокурор також надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого вважав рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначав, що пред'явлення зазначеного позову прокурором в інтересах держави в особі ДК "Укроборонпром" та ДП "ХЗТУ" викликано саме необхідністю захисту інтересів держави у суді, оскільки ДК "Укроборонпром" є уповноваженим органом з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, а ним не вжито заходів щодо стягнення заборгованості за Контрактом від 20.12.2013 №5/26-13. Також зазначав, що ненадання рахунку на оплату не є відкладальною умовою в розумінні закону, а тому наявність або відсутність рахунку не звільняє Відповідача від обов'язку сплатити поставлений йому товар. Вважав безпідставними твердження Відповідача про відсутність суми боргу внаслідок укладеної угоди про залік зустрічних однорідних вимог, оскільки така угода не була йому направлена та судом при прийнятті рішення до уваги не приймалась.

Представник Позивача 2 та Прокурор у судовому засіданні 18.02.2019р. заперечували проти доводів апеляційної скарги, ввжали рішення суду законним та обґрунтованим.

Позивач 1 в судове засідання не з'явився, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у його відсутності, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Відповідача не зявився, через канцелярію суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні, однак судовою колегією у судовому засіданні відхилено наведене клопотання з мотивів його необґрунтованості, оскільки час проведення судового засідання в іншій справі в тому ж суді не збігався з часом розгляду даної справи; Відповідач є юридичною особою та мав можливість направити іншого представника; явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення між Позивачем 2 та Відповідачем 20.12.2013 року Контракту №5/26-13 за яким Позивач 2 зобов'язався, зокрема, надати Відповідачу послуги по авторському нагляду та конструкторському супроводу виробництва та випробувань системи 2Г33 згідно з "Переліком послуг по авторському нагляду та конструкторському супроводу виробництва та випробувань системи 2Г33", (пункт 1.1. Контракту в редакції Додаткової угоди від 06.06.2014 №2);

підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних послуг від 31.12.2015р., відповідно до якого Позивач 2 виконав, а Відповідач прийняв виконання послуг з авторського нагляду та конструкторського супроводу виробництва і випробувань системи 2Г33 вартістю 708 928,62грн.;

часткової оплати Відповідачем суми боргу у розмірі 138 928,62грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку Позивача 2;

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Прокурор та Позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилались на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов'язань за Контрактом в частині своєчасної оплати вартості наданих послуг авторського нагляду, що є підставою для нарахування на суму заборгованості штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, а також 3% річних та інфляційних втрат. Спір стосовно виготовлення та поставки продукції за наведеним Контрактом в межах даної справи відсутній.

Відповідач у суді першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, зокрема, зазначаючи, що Прокурором перевищено визначені Законом України "Про прокуратуру" та ГПК України повноваження, а вимоги щодо стягнення заборгованості є передчасними, оскільки рахунки-фактури на оплату Позивачем-2 Відповідачу не надавалися.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту порушення Відповідачем оплати наданих послуг, що є підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат. У задоволенні вимог про стягнення штрафу, який нараховано Прокурором відмовлено, оскільки зобовязання Відповідача носить грошовий характер, що унеможливлює нарахування штрафу на підставі ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Оскаржуючи зазначене рішення, Відповідач вважає, що строк оплати виконаних Позивачем послуг не настав, оскільки рахунок-фактура на оплату Позивачем-2 Відповідачу не надавався, а лише наявність підписаного акту здачі-приймання виконання послуг не є підставою для оплати послуг у розумінні п. 8.2., 8.3. Контракту.

Колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, пунктом 8.3. Контракту передбачено, що остаточна оплата проводиться Замовником банківськими переказами в валюті платежу на рахунок Виконавця на підставі наданого рахунку-фактури Виконавця в термін 15 банківських днів після підписання Акта здачі-приймання продукції.

Матеріалами справи підтверджується, що Акт здачі-приймання виконання послуг підписано сторонами 31.12.2015р., тобто у Відповідача виник обовязок оплатити надані Позивачем 2 послуги після перебігу пятнадцяти банківських днів після підписання акту, тобто 26.01.2016р. (включно).

Аргументи Відповідача про те, що відсутність виставленого рахунку фактури свідчить про відсутність підстав для оплати за отримані послуги, не приймаються колегією суддів, оскільки ці обставини не звільняють Відповідача від обов'язку оплатити послуги, надані Позивачем 2. Так, за своєю правовою природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за поставлений товар. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що скаржник в апеляційній скарзі не заперечує факт отримання від Позивача послуг за спірним Контрактом, а тому помилковим є твердження апелянта про те, що оплата за Контрактом поставлена у залежність від отримання рахунку фактури, оскільки розрахунки проводяться у термін 15 банківських днів після підписання Акта здачі-приймання продукції, а в акті приймання-передачі сторонами узгоджено, що даний акт є підставою для отримання Позивачем 2 від Відповідача грошових коштів у розмірі 708 928,62грн.

Колегія суддів вважає, що Відповідач мав у своєму розпорядженні всі реквізити, що необхідні для здійснення платежу за отримані від Позивача 2 послуги і відсутність рахунка-фактури не заважала йому це зробити.

З огляду на викладене, судова колегія вважає доведеним факт порушення права Позивача 2 в частині отримання своєчасної оплати за надані послуги, а отже погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з Відповідача на користь Позивача 2 суми основного боргу в сумі 570 000,00грн., 3% річних в сумі 44 988,79 грн., пені у сумі 57 000,00грн. (на підставі п.11.1.1. Контракту) та часткового задоволення позовних вимог про стягнення інфляції в сумі 178 207,27грн. через арифметичні помилки, наявні у розрахунку Позивача.

Також, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення штрафу у розмірі 39 900,00 грн., оскільки Відповідачем допущено прострочення саме грошового зобов'язання (оплата вартості наданих послуг), у звязку з чим підстави для застосування припису ч. 2 ст. 231 ГК України відсутні.

Додана до апеляційної скарги заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, не може бути оцінена судовою колегією, оскільки у розумінні приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, не підлягають оцінці судом апеляційної інстанції докази, які не були оцінені судом першої інстанції. Клопотання щодо надання такого доказу в суді апеляційної інстанції з обґрунтуванням належних причин на виконання ч. 3 ст. 269 наведеного кодексу, апелянтом не заявлено.

Доводи Відповідача щодо відсутності у Прокурора повноважень на представлення інтересів Позивачів у даній справі спростовуються наступним.

Предметом поданої Військовим прокурором Харківського гарнізону позовної заяви є є стягнення з Відповідача на користь Державного підприємства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків вартості отриманих за Контрактом №5/26-13 від 20.12.2013 року послуг по авторському нагляду та конструкторському супроводу виробництва та випробувань системи 2Г33 у сумі 570 000,00грн. та нарахованих на суму заборгованості штрафних санкцій (пеня, штраф), 3% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, Державне підприємство Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків входить до складу державного господарського об'єднання - Державний концерн "Укроборонпром".

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Закон України "Про прокуратуру" визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно з частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Аналізуючи зазначені вище положення, слід дійти висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пред'явлення позову у цій справі Прокурором в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Державним концерном "Укроборонпром" як уповноваженим органом з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі не вжито заходів щодо стягнення заборгованості на користь Позивача 2.

При цьому, інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб'єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції також вважає, що наведене прокурором у позовній заяві обґрунтування наявності правових підстав для звернення ним до суду з позовом у цій справі є сумісним з розумінням "інтереси держави", а доводи Відповідача спростовуються матеріалами справи.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2018 у справі № 922/2223/18 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2018 у справі № 922/2223/18 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Приватне акціонерне товариство Харківський завод транспортного устаткування, м. Харків.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 01.03.2019

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя В.І. Пушай