СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа № 922/2354/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 23/11/18 від 23.11.18 р.,

відповідача - ОСОБА_2, довіреність №19 від 30.11.18 р.; ОСОБА_3, довіреність №19 від 30.11.18 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.1394) на рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2018 (повний текст складено 16.11.2018, суддя Прохоров С.А.) у справі №922/2354/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Модуль-Україна",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Насос Україна ЛТД", м. Харків,

про стягнення 25 536,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Модуль-Україна" (позивач) про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог №4544 від 18.09.2018, а.с.37) пені в розмірі 11136 грн. та штрафу в розмірі 14400 грн. за неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 1205 від 12.06.2018 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає проте, що він належним чином виконав свій обовязок з оплати товару, однак, відповідач, в порушення п.3.1 договору поставки № 1205 від 12.06.2018 року та специфікації №1 до нього, обумовлений договором товар позивачу не поставив, що є підставою для стягнення з відповідача пені та штрафу відповідно до п.7.4 договору та ст.230 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.11.2018 у справі №922/2354/18 позов задоволено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що відповідач не виконав свій обовязок, визначений договором № 1205 від 12.06.2018 року та специфікацією №1 до нього, в частині поставки товару позивачу. Як вказав суд в оскаржуваному рішенні, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено п.7.4 договору поставки № 1205 від 12.06.2018 року, частиною другою статті 231 Господарського кодексу України та не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач порушив умови п.3.1 договору та умови FCA Інкотермс 2010 щодо укладення договору перевезення товару, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості виконати свій обовязок з поставки товару. Також відповідач вважає, що граничний строк поставки ним товару за договором є 24.07.2018, а не 23.07.2018, як встановив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що, на думку відповідача, призвело до неправильного визначення розміру штрафних санкцій. Відповідач також зазначає, що одночасне стягнення з відповідача штрафу та пені за одне й те саме порушення свідчить про недотримання судом першої інстанції положень ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Крім того, відповідач вказує на те, що 13.08.2018 ним виконано зобовязання з поставки товару. Вказана обставина, на думку відповідача, підтверджується: листом відповідача №105 від 16.07.2018 з повідомленням позивача про готовність товару до відвантаження; листом відповідача №107 від 20.07.2018 з повідомленням позивача про готовність до відвантаження товару і його поставку не пізніше 27.07.2018; видатковою накладною №РН0235 від 13.08.2018; податковими накладними від 03.07.2018 та від 16.07.2018; роздруківкою sms-повідомлення позивача; актом звірки взаєморозрахунків. В апеляційній скарзі відповідач просить прийняти вказані докази до розгляду та зазначає, що він був позбавлений можливості подати їх суду першої інстанції, оскільки не був обізнаний про наявність судового провадження у цій справі.

В доповненні до апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, у звязку з чим не мав можливості надати відзив на позов та докази в обгрунтування своєї позиції у справі. Поважність причин неподання відзиву на позов та доказів в обгрунтування своїх заперечень відповідач також обгрунтовує важкими сімейними обставинами директора ТОВ «Насос Україна ЛТД».

Позивач надав суду письмові пояснення від 22.02.2019, в яких, зокрема, зазначає про те, що додані позивачем до позову документи не засвідчені належним чином відповідно до вимог «ДСТУ 4163-2003», а тому є недопустимими.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує, зокрема, з тих підстав, що поштова кореспонденція суду першої інстанції направлялась на належну адресу відповідача, що свідчить про дотримання господарським судом Харківської області вимог ст.120 ГПК України та відсутність підстав для прийняття судом апеляційної інстанції доказів, які не були подані відповідачем місцевому господарському суду. Також позивач вважає необгрунтованими доводи відповідача про неправильне визначення судом першої інстанції граничного строку для здійснення відповідачем поставки, та зазначає, що з урахуванням ст.253 Цивільного кодексу України та п.3.1 договору, відповідач повинен був поставити товар не пізніше 23.07.2018. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Позивач надав суду клопотання №373 від 11.02.2019 про долучення до матеріалів справи рішення господарського Харківської області від 21.01.2019 у справі №922/2885/18, яким з ТОВ «Насос Україна ЛТД» на користь ТОВ «Модуль-Україна» стягнуто 96000 грн. передоплати за договором поставки №1205 від 12.06.2018. Позивач просить поновити строк на подання вказаного доказу, посилаючись на те, що зазначене рішення суду було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 08.02.2019, у звязку з чим не могло бути подано суду раніше.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

12.06.2018 між ТОВ «Насос Україна ЛТД» та ТОВ «Модуль-Україна» укладено договір постачання №1205 (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого, постачальник (відповідач) зобов'язується здійснити поставку, а покупець (позивач) прийняти та оплатити товар на умовах, визначених цим договором.

Предмет поставки за договором визначається у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору (п.1.2 договору).

12.06.2018 сторони підписали специфікацію №1 до договору (а.с.14), за умовами якої відповідач зобов'язався поставити позивачу насосний агрегат Д500-65 з електродвигуном 160кВт/1500об/хв за ціною 96000 грн. (з ПДВ).

Згідно з цією специфікацією вантажоодержувачем сторони визначили: ТОВ "Модуль-Україна", 32300, Хмельницька обл., м. Кам'янець-Подільський, просп. Грушевського, 1/14.

Пунктом 3.1 договору визначено, що постачальник здійснює поставку товару на умовах FCA м. Харків (склад узгодженої компанії перевізника) відповідно до Інкотермс 2010 протягом 20 (двадцяти) календарних днів з моменту здійснення покупцем 50% передоплати згідно п. 5.2 цього договору.

Специфікація №1 до договору містить аналогічні умови щодо строку та строки умов поставки.

Згідно з п. 3.3 договору датою поставки вважається дата передачі його уповноваженому представнику покупця.

В п.5.2 вказаного договору сторони узгодили умови оплати: 50% передоплата на підставі виписаного постачальником рахунку шляхом прямого банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Кінцевий розрахунок протягом 10 банківських днів з дати письмового повідомлення про готовність товару до відвантаження.

Аналогічні умови оплати містяться в специфікації №1 до договору.

Пунктом 7.4 договору визначено, що у випадку невиконання постачальником своїх зобов'язань перед покупцем, постачальник виплачує пеню в розмірі 0,2% за кожен день прострочення, від вартості непоставленого в строк товару. У випадку порушення строків поставки більше ніж на 10 банківських днів, постачальник виплачує покупцю штраф в розмірі 15% від вартості непоставленого товару.

14.06.2018 відповідач виставив позивачу рахунок №1406-129 на оплату товару (насосного агрегату Д500-65 з електродвигуном 160кВт/1500об/хв) на загальну суму 96000 грн. з ПДВ (а.с.15).

Позивач, на виконання п.5.2 договору та специфікації №1 до нього, на підставі вказаного рахунку відповідача, 03.07.2018 перерахував відповідачу 50% передоплати в сумі 48000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №28653 від 03.07.2018 (а.с.16).

Враховуючи, що 50% передоплати позивач здійснив 03.07.2018, з урахуванням п. 3.1 договору та відповідно до умов поставки, передбачених у специфікації №1 від 12.06.2018, відповідач повинен був поставити товар до 24.07.2018.

Отже, граничним терміном виконання відповідачем зобов'язання з поставки товару було 23.07.2018.

16.07.2018 позивач здійснив кінцевий розрахунок та перерахував відповідачу 48000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №28913 від 16.07.2018 на суму 48000 грн. (а.с.17).

Таким чином, позивач здійснив повну оплату вартості товару в сумі 96000 грн. згідно з рахунком відповідача №1406-129 від 14.06.2018.

20.07.2018 відповідач надіслав позивачу повідомлення №107 про те, що товар готовий до відвантаження і буде відправлений не пізніше 27.07.2018 (а.с.18).

Позивач зазначає, що листом №3822 від 20.07.2018 він повідомив відповідача про те, що за умовами договору товар повинен бути поставлений у строк до 23.07.2018, а поставка товару у зазначений відповідачем строк 27.07.2018 матиме наслідком прострочення виконання зобовязання та є підставою для застосування штрафних санкцій (а.с.19).

20.07.2018 позивач надіслав відповідачу повідомлення за №3821 про призначення перевізника за договором №1205 від 12.06.2018, в якому визначив перевізником - ТОВ "Нова Пошта", відділення в м. Харкові №20 за адресою: м.Харків, вул. Клочківська, 197д, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення до нього від 20.07.2018 (а.с.20-22).

Як зазначає позивач в позові, станом на день предявлення позову (13.08.2018) товар, передбачений специфікацією №1 від 12.06.2018, відповідачем поставлено не було, у звязку з чим просив суд стягнути з відповідача пеню за період з 23.07.2017 по 13.08.2017 в розмірі 4032 грн. та штраф в розмірі 14400 грн. на підставі п.7.4 договору.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач звернувся до суду із заявою №4544 від 18.09.2018 про збільшення позовних вимог (а.с.37), в якій, посилаючись на те, що станом на 18.09.2018 відповідач не виконав свій обовязок з поставки товару, просив стягнути пеню за період з 23.07.2017 по 13.08.2017 в розмірі 11136 грн.

Відповідач відзив на позов суду не надав, в судові засідання господарського суду Харківської області свого представника не направляв.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині 1 ст. 193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, а також від 22.03.2018р у справі №911/1351/17.

Пунктом 7.4 договору поставки передбачено господарсько-правову відповідальність відповідача за невиконання своїх зобовязань перед покупцем у вигляді сплати неустойки пені та штрафу, що не суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на викладене вище.

Враховуючи наведене, доводи відповідача в апеляційній скарзі про неможливість одночасного застосування штрафу та пені за порушення строків виконання зобовязань за договором поставки є помилковими.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами п.7.4 договору, у разі невиконання постачальником своїх зобовязань він сплачує покупцю пеню у розмірі 0,2 % за кожен день прострочення від вартості непоставленого у строк товару.

Враховуючи, що зобов'язання відповідача з поставки товару у визначений договором строк не мають характеру грошових, нарахування позивачем пені в розмірі 0,2 % за кожен день прострочення є правомірним.

Відповідачем не надано суду першої інстанції доказів виконання ним свого зобовязання з поставки позивачу обумовленого в специфікації №1 від 12.06.2018 товару.

До апеляційної скарги відповідачем надано докази, які, на його думку, підтверджують факт поставки ним товару (а.с.122-134). Відповідач зазначає, що він був позбавлений можливості подати їх суду першої інстанції, оскільки не був обізнаний про наявність судового провадження у цій справі.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції направлялись на належну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб) ухвали суду від 27.08.2018 про відкриття провадження у справі та виклик в судове засідання, від 10.10.2018 про призначення справи до розгляду, однак, поштові відправлення були повернуті підприємством звязку з довідкою про невручення «інші причини, що не дали змоги вручити поштове відправлення».

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що господарським судом Харківської області вжито необхідних заходів щодо належного та завчасного повідомлення відповідача про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, а не отримання відповідачем кореспонденції суду зумовлено не об'єктивними причинами, а суб'єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Враховуючи наведене, доводи відповідача в апеляційній скарзі та доповненні до неї про те, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, є необгрунтованими.

В обгрунтування поважності причин неподання суду першої інстанції відзиву на позов та доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач також зазначає про важкі сімейні обставини директора ТОВ «Насос Україна ЛТД».

Вказані доводи відповідача не приймаються судом, оскільки такі обставини не є обєктивно непереборними для вчасного вчинення процесуальних дій.

Відповідач, з урахуванням положень ст.ст.56, 58 ГПК України, міг скористатись правовою допомогою адвоката, або (враховуючи, що справа є малозначною) уповноважити іншу особу на підставі довіреності вчиняти процесуальні дії для захисту інтересів ТОВ «Насос Україна ЛТД» в суді.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає, що відповідачем, відповідно до вимог ч.3 ст.269 ГПК України, не обґрунтовано неможливість подання до суду першої інстанції відповідних доказів з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Крім того, судова колегія вважає безпідставними доводи відповідача про те, що факт поставки товару підтверджується видатковою накладною №РН0235 від 13.08.2018 (а.с.125), оскільки вона не підписана позивачем, а отже, не підтверджує факт здійснення господарської операції.

Посилання відповідача на підтвердження факту поставки товару на податкові накладні (а.с.122, 128-129) також є безпідставними, оскільки за положеннями Податкового кодексу України, податкова накладна виписується або при здійснені оплати за товар або при здійснені його поставки в залежності від того яка з вказаних подій наступає раніше.

Враховуючи, що 03.07.2018 позивачем здійснено передоплату, а 16.07.2018 проведено повний розрахунок за товар, податкові накладні, надані відповідачем не є належними доказами здійснення відповідачем поставки товару.

Доводи відповідача про те, що факт поставки товару підтверджується роздруківкою sms повідомлення (а.с.124) не приймаються судом, оскільки вказаний доказ не є належним та допустимим у розумінні ст.ст.76, 77 ГПК України.

Надана відповідачем роздруківка з сайту ТОВ «Нова-Пошта» (а.с.134) не підтверджує відправлення товару позивачу, оскільки відповідачем не надано доказів оформлення товару до перевезення, зокрема, фіскального чеку про оплату, накладної на перевезення товару.

Роздруківка не містить інформації про відправника та про одержувача ТОВ «Модуль-України»; даних про відправку вантажу через відділення №20 ТОВ «Нова пошта» у м.Харкові №20 за адресою: м.Харків, вул.Клочківська, 197д, як це було узгоджено позивачем.

Крім того, за умовами п.3.1 договору, постачальник зобовязаний вказати в товаросупровідній документації вартість товару, що вказана у специфікації до договору. Такі відомості у наданій відповідачем роздруківці відсутні.

Повідомлення відповідача про готовність товару до відвантаження (а.с.131-133) не можуть бути свідченням фактичного виконання відповідачем зобовязання з поставки товару.

Акт звірки взаєморозрахунків, на який посилається відповідач (а.с.130) підписаний тільки самим відповідачем. Крім того, він не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує господарську операцію, а тому не є належним доказом поставки товару.

Враховуючи наведене, надані відповідачем до апеляційної скарги документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що відповідач поставив відповідачу обумовлений специфікацією №1 від 12.06.2018 товар.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про прострочення виконання відповідачем свого обовязку з поставки товару позивачу.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач порушив умови п.3.1 договору та умови FCA Інкотермс 2010 щодо укладення договору перевезення товару, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості виконати свій обовязок з поставки товару.

Судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача,

У відповідності до правил міжнародного тлумачення комерційних термінів FCA Інкотермс 2010, постачальник здійснює передачу товару перевізнику.

В п.3.1 договору сторони узгодили, що постачальник здійснює поставку товару на умовах FCA Інкотермс 2010. Постачальник зобовязаний оформити всі товаросупровідні документи узгодженої компанії перевізника для доставки товару за місцезнаходженням покупця.

Позивачем, відповідно до п.3.1 договору, в листі від №3821 від 20.07.2018 узгоджено перевізника - ТОВ «Нова-Пошта», відділення у м.Харкові №20 за адресою: м.Харків, вул.Клочківська, 197д. Матеріали справи містять докази направлення вказаного листа відповідачу: фіскальний чек та опис вкладення до цінного листа від 20.07(а.с.21, 22).

Як зазначає позивач, необхідності визначення виду транспорту, яким буде здійснюватися перевезення у даному випадку не було, оскільки загальновідомим є, що ТОВ "Нова Пошта" здійснює перевезення автомобільним транспортом.

Отже, відповідачу була відома необхідна інформація для виконання свого обовязку з поставки товару.

Враховуючи, що умовами договору та правилами поставки FCA Інкотермс 2010 не передбачено обовязок покупця надавати договір перевезення постачальнику, доводи відповідача про порушення позивачем умов договору, що призвели до неможливості здійснення поставки товару, є безпідставними.

В письмових поясненнях суду апеляційної інстанції відповідач зазначає: «ТОВ «Нова Пошта» не є уповноваженим представником позивача, як цього вимагає п.1.3 договору поставки №1205 від 12.06.2018», для того, щоб відповідач звертався до ТОВ «Нова Пошта» з пропозицією здійснити поставку товару».

Судова колегія звертає увагу, що умовами договору та правилами поставки FCA Інкотермс 2010 саме на відповідача покладено обовязок передати товар узгодженому позивачем перевізнику.

Згідно з п. 3.3 договору датою поставки вважається дата передачі його уповноваженому представнику покупця.

Отже, товар вважається поставленим в момент його отримання представником позивача у перевізника.

Умови договору поставки не містять п.1.3, на який посилається відповідач в своїх поясненнях.

Враховуючи наведене, доводи відповідача грунтуються на невірному тлумаченні укладеного між сторонами договору та є помилковими.

Посилання відповідача у письмових поясненнях суду апеляційної інстанції на те, що копії наданих позивачем до позову документів не засвідчені у відповідності до вимог п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", а тому є недопустимими, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всі документи, копії яких надано позивачем до матеріалів справи, завірено належним чином та у відповідності до вимог Національного стандарту України і ст. 91 ГПК України (аркуші прошиті, пронумеровані, про що зазначено на окремому аркуші, напис завірений підписом та печаткою позивача (а.с.10-23).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, який міститься у позові та у заяві про збільшення позовних вимог, дійшла висновку про те, що він є арифметично вірним.

В розрахунку (а.с.5) позивач зазначає, що з 23.07.2017 по 13.08.2017 (21 календарний день) розмір пені складає 4032 грн.

Як встановлено колегією суддів вище, останнім днем строку на виконання відповідачем зобовязання з поставки товару є 23.07.2018.

Судова колегія не погоджується з твердженнями відповідача про те, що останнім днем строку наданого договором для здійснення поставки постачальником, є 24.07.2018.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якої повязано його початок.

У даному випадку строк розпочався з наступного дня після здійснення 03.07.2018 позивачем передоплати, тобто з 04.07.2018.

З урахуванням кількості днів в 20 - денному періоді здійснення поставки, двадцятим днем є 23.07.2018, а 24.07.2018 є двадцять першим днем, а отже, твердження відповідача, що строк поставки наступив 24.07.2018 не відповідають дійсності.

Отже, правомірним є нарахування пені з 24.07.2018.

Здійснивши перерахунок розміру пені з 24.07.2017 по 13.08.2017, тобто за 21 календарний день (як вказав позивач), колегія суддів встановила, що розмір пені складає 4032 грн.

Отже, позивачем правильно визначено кількість днів прострочення зобовязання та розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача.

За таких обставин, зазначення позивачем в позові дати нарахування пені - з 23.07.2018 не призвело до неправильності здійсненого позивачем розрахунку.

У заяві про збільшення позовних вимог позивачем правомірно донараховано пеню за період 14.08.2018 по 20.09.2018 в розмірі 7104 грн.

Враховуючи наведене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені в загальному розмірі 11136 грн.

Враховуючи, що відповідачем прострочено виконання зобовязання з поставки товару більш як на 10 банківських днів, позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 14400 грн. обгрунтовано задоволено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Харківської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2018 року у справі №922/2354/18 без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 08.11.2018 року у справі №922/2354/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.03.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.М. Пелипенко