ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
====================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Справа № 915/1235/18

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши матеріали

за позовом: Приватного підприємства «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «Технопрогрес» (49101, АДРЕСА_1)

до відповідача: Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» «Машпроект» (54018, м. Миколаїв, пр. Богоявленський (Жовтневий), 42А)

про: стягнення 47208,67 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не зявився,

від відповідача: ОСОБА_1 адвокат за довіреністю,

Суть спору:

09.11.2018 приватне підприємство «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «Технопрогрес» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н і б/д (вх. № 14648/18 від 09.11.2018) про стягнення з Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» «Машпроект» заборгованості за поставлений товар за договором поставки № 488 від 01.04.2016: у розмірі 30717,60 грн, пені в сумі 15341,07 грн, 3% річних у розмірі 1150,00 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі договору поставки № 488 від 01.04.2016 та додаткової угоди № 2 від 06.04.2017 та додатку № 3 до нього; видаткових накладних № РН-0000068 від 26.06.2017 та № РН-0000077 від 21.07.2017; претензії № 218/09/-3 від 10.09.2018; застосування норм статей 525, 526, 530, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України та мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині проведення повної оплати за отриманий товар.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.11.2018 відкрито провадження у справі № 915/1235/18 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 11.12.2018 о 14 год. 00 хв.

05.12.2018 до суду від позивача надійшла заява б/н від 03.12.2018 ( вх. № 16072/18) на виконання вимог ухвали Господарського суду Миколаївської області від 14.11.2018 у справі № 915/1235/18, у якій заявником було уточнено позовні вимоги та визначено складові та розмір заявлених до стягнення сум у такій редакції: 30717,60 грн прострочена заборгованість за фактично поставлений товар; 3417,59 грн інфляційні збитки; 11923,48 грн пеня; 1150,00 грн 3 % річних.

07.12.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 17/1-9439 від 06.12.2018, у якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні вимог стосовно стягнення з відповідача пені в сумі 15341,07 грн. та 3% річних в сумі 1150,00 грн. в повному обсязі.

Так, відповідач у відзиві зазначає, що розрахунки пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 3% річних та інфляційного збільшення боргу, наведені позивачем у позовній заяві є необґрунтованими, оскільки позивачем помилково визначено дату, з якої настало прострочення виконання зобовязання. За твердженням відповідача датою прийняття товару за договором поставки № 488 від 01.04.2016 слід вважати дату прийняття товару відповідачем за кількістю та якістю, що підтверджується висновками відповідача про вхідний контроль. Крім того, при розрахунку пені позивачем не були враховані положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

11.12.2018 до суду від відповідача надійшло клопотання № 17/1-9536 від 10.12.2018, в якому відповідач, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності для стягнення пені, просить суд відмовити в задоволенні вимог стосовно стягнення пені в сумі 15341,07 грн. та 3% річних в повному обсязі.

За результатами проведеного 11.12.2018 судового засідання, для належної підготовки справи для розгляду по суті, суд дійшов висновку про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 24.01.2019 о 10 год. 30 хв.

21.01.2019 до суду від позивача надійшло клопотання б/н від 18.01.2019 (вх. № 966/19), в якому, з посиланням на неможливість забезпечити явку повноважного представника, позивач просить суд розгляд справи здійснювати без участі представника приватного підприємства «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «Технопрогрес» за наявними в матеріалах справи документами та вимоги заявлені позивачем до відповідача задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

За результатами проведеного 24.01.2019 судового засідання, судом закрито підготовче провадження у справі № 915/1235/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.02.2019 о 14 год. 00 хв.

Станом на момент проведення судового засідання інших заяв як по суті справи, так і з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило.

21.02.2019 в судове засідання зявився лише представник відповідача, якого суд заслухав. Позивач свого повноважного представника в судове засідання 21.02.2019 не направив, про причини незявлення суд не сповістив, хоча про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про отримання відповідачем 12.02.2019 копії ухвали Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2019 у справі № 915/1235/18 на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 021.

Згідно з ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення про причини неявки; повторної неявки у судове засідання учасника справи незалежно від причин неявки.

За вказаних обставин, суд беручи до уваги відсутність умови щодо обовязкової явки учасників процесу, строки розгляду справи по суті (ст. 195 ГПК України), вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, суд 21.02.2019 за результатами розгляду даної справи оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши представника відповідача у судовому засіданні, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2016 року між приватним підприємством «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «ТехноПрогрес» та Державним підприємством «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» був укладений договір поставки № 488, відповідно до предмету якого позивач, як постачальник, зобовязується в порядку та на умовах, передбачених даним договором, поставити відповідачу, як покупцю, інструмент (далі Товар), зазначений в Специфікації № 1 (Специфікаціях), що є Додатком (Додатками) до цього Договору, а покупець зобовязаний прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та строки, передбачені даним договором.

За умовами наведеного договору:

- Поставка Товару здійснюється за цінами, які визначені у Специфікації (Специфікаціях) і включають всі податки, збори й інші обовязкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки «Постачальника», повязані з поставкою Товару (п. 4.1 Договору);

- Оплата за партію Товару відбувається наступним чином:

Оплата 100% вартості партії Товару здійснюється протягом 20-ти банківських днів від дати приймання Товару за якістю та кількістю (п. 5.2 Договору);

- за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та згідно чинного законодавства України (п. 7.1 Договору);

- У випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати Товару, «Покупець» сплачує «Постачальникові» пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати (п. 7.2 Договору);

- Неустойка (штраф, пеня), штрафні санкції за цим Договором нараховуються протягом усього періоду порушення (п. 7.13 Договору);

- Даний Договір набирає чинності з дати його підписання обома Сторонами та діє до 31.12.2016 року. Закінчення строку дії даного Договору не звільняє Сторони від відповідальності за порушення зобовязань (у тому числі гарантійних) за даним Договором (п. 10.1 Договору).

Договір скріплений підписами та печатками обох сторін.

Предметом даного позову виступають майнові вимоги позивача щодо стягнення з відповідача сум основного боргу, пені та відсотків річних внаслідок порушення останнім договірних зобовязань по своєчасній оплаті поставленого товару.

Підставою умови договору поставки № 488 від 01.04.2016 та додаткової угоди № 2 від 06.04.2017 до нього; видаткові накладні № РН-0000068 від 26.06.2017 та № РН-0000077 від 21.07.2017.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Так, згідно з приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 ЦК України продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обовязок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обовязок продавця доставити товар.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов вищенаведеного Договору позивач поставив (передав) відповідачу, а останній прийняв у власність продукцію на загальну суму 30717,60 грн, що підтверджується копіями видаткових накладних, зокрема:

- копія видаткової накладної № РН-0000068 від 26.06.2017 на суму 19989,60 грн;

- копія видаткової накладної № РН-0000077 від 21.07.2017 на суму 10728,00 грн.

Як вбачається з наданих судом позивачем доказів, що не заперечені відповідачем, останній свого обовязку з оплати товару в сумі 30717,60 грн, поставленого за вищевказаними видатковими накладними, не виконав.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

У відповідності до ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 691 та ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до приписів ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з претензією № 2818/09-3 від 10.09.2018. У вказаній претензії, з посиланням на порушення відповідачем умов договору поставки № 488 від 01.04.2016, позивач просив Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-»Машпроект» у семиденний строк з моменту отримання даної претензії сплатити суму заборгованості за видатковими накладними № РН-0000068 від 26.06.2017 та № РН-0000077 від 21.07.2017 в загальному розмірі 30717,60 грн.

В матеріалах справи також наявне повідомлення відповідача № 06/5-2084 від 19.09.2018, надане у відповідь на вказану претензію, у якому останній підтверджує виконання всіх зобовязань по договору та зазначає, що погашення кредиторської заборгованості у розмірі 30717,60 грн планується здійснити до 12.10.2018.

Разом з тим, за даними позивача, які не були спростовані відповідачем, останній зобовязання щодо здійснення оплати за поставлений товар так і не виконав, чим порушив договірні зобовязання.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Яс слідує з положень ст. ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідач не надав суду належні докази, які свідчать про відсутність заборгованості перед позивачем за договором поставки № 488 від 01.04.2016, а саме за видатковими накладними № РН-0000068 від 26.06.2017 та № РН-0000077 від 21.07.2017.

Таким чином, за висновками суду в спірних правовідносинах відповідачем дійсно порушені норми та приписи чинного законодавства, в звязку з чим позивач цілком правомірно звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Судом перевірено розрахунок основної заборгованості та встановлено, що позивачем суму заборгованості в розмірі 30717,60 грн зазначено вірно.

Отже, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення суми пені в розмірі 11750,98 грн, суд зазначає таке.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Субєктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

На підставі ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.

Так, відповідно до п. 7.2 Договору № 488 від 01.04.2016, у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати Товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Водночас, перевіривши розрахунки позивача, судом встановлено, що при нарахуванні пені не були враховані умови п. 5.2 Договору, відповідно до яких оплата Товару здійснюється протягом 20 банківських днів від дати його приймання. Разом з тим, позивачем дату прострочення виконання зобовязання визначено з урахуванням 20 календарних днів від дати поставки Товару.

З урахуванням наведеного, днем прострочення виконання зобовязання за видатковою накладною № РН-0000068 від 26.06.2017 слід вважати 26.07.2017, а за видатковою накладною № РН-0000077 від 21.07.2017 19.08.2017.

Судом здійснено перерахунок розміру пені за допомогою програми Законодавство та встановлено, що обґрунтованою сумою нарахування пені за спірні періоди є 11750,98 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на що, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача пені в сумі 172,50 грн.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, не взяті судом до уваги оскільки, висновки про вхідний контроль № 14 від 07.07.2017 та № 17 від 26.07.2017, з урахуванням яких відповідач здійснює розрахунок строку виконання зобовязання є внутрішніми документами Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-»Машпроект», до складання яких позивач не залучався, а факт приймання Товару за договором поставки № 488 від 01.04.2016 підтверджується видатковими накладними № РН-0000068 від 26.06.2017 та № РН-0000077 від 21.07.2017, які містять підпис уповноваженої особи та штамп відповідача, та були підписані ним без будь-яких зауважень і заперечень.

Посилання відповідача на порушення позивачем ч. 6 ст. 232 ГК України при розрахунку пені відхиляється судом, оскільки вказаної нормою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли .зобовязання мало бути виконано. Разом з тим, п. 7.13 Договору передбачено, що неустойка (штраф, пеня), штрафні санкції за цим Договором нараховуються протягом усього періоду порушення. За такого, позивач правомірно здійснював нарахування пені і після спливу шести місяців від дати, коли .зобовязання мало бути виконано.

Також суд вважає помилковим твердження відповідача щодо пропущення позивачем строку спеціальної позовної давності в один рік, яка застосовується до вимог про стягнення пені, відповідно до положень ст. 258 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 259 ЦК України, передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У договорі поставки № 488 від 01.04.2016 сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності, зокрема, п. 11.6 вказаного договору передбачено, що по всіх видах зобовязань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовилися встановити позовну давність тривалістю у три роки. З урахуванням наведеного, позивач звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення пені у межах строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних у сумі 1150,00 грн та інфляційних втрат у сумі 3417,60 грн, суд зазначає таке.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобовязання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у звязку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 ЦК України застосовується до всіх грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Водночас, перевіривши розрахунки позивача в частині нарахування 3% річних в сумі 1150,00 грн, суд встановив, що нарахування позивача здійснені з допущенням помилок.

Так, при нарахуванні 3% річних позивачем не були враховані умови п. 5.2 Договору, відповідно до яких оплата Товару здійснюється протягом 20 банківських днів від дати його приймання. Разом з тим, позивачем дату прострочення виконання зобовязання визначено з урахуванням 20 календарних днів від дати поставки Товару.

З урахуванням наведеного, днем прострочення виконання зобовязання за видатковою накладною № РН-0000068 від 26.06.2017 слід вважати 26.07.2017, а за видатковою накладною № РН-0000077 від 21.07.2017 19.08.2017.

Судом здійснено перерахунок розміру 3% річних за допомогою програми Законодавство та встановлено, що обґрунтованою сумою 3% річних за спірні періоди є 1128,48 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на що, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача 3% річних в сумі 21,52 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 3417,59 грн. Суд, перевірив розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем та встановив, що нарахування позивача здійснені з допущенням помилок.

Зокрема, судом встановлено, що розрахунок індексу інфляції позивачем здійснено:

- за прострочення виконання грошового зобовязання за видатковою накладною № РН-0000068 від 26.06.2017 за період з липня 2017 року по жовтень 2018 року;

- за прострочення виконання грошового зобовязання за видатковою накладною № РН-0000077 від 21.07.2017 за період з серпня 2017 по жовтень 2018 року;

Разом з тим, відповідно до абз. 3 п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, позивачем помилково визначено періоди, за які здійснено розрахунок інфляції, оскільки строк виконання відповідачем зобовязання за видатковою накладною № РН-0000068 від 26.06.2017 настав 25.07.2017, а за видатковою накладною № РН-0000077 від 21.07.2017 18.08.2017

З урахуванням наведеного, судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат за допомогою програми Законодавство та встановлено, що обґрунтованою сумою інфляційних втрат до стягнення з відповідача є 3964,95 грн.

Водночас, беручи до уваги те, що суд не може вийти за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України), то з вказаних причин з відповідача належить стягнути суму інфляційних втрат, які були заявлені позивачем, в розмірі 3417,59 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 1754,78 грн ((47014,65 / 47208,67) * 100 %= 99,59 %; 99,59 % * 1762,00 = 1754,78) судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» «Машпроект» (54018, м. Миколаїв, пр. Богоявленський, 42А; ідентифікаційний код 31821381) на користь приватного підприємства «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «Технопрогрес» (49101, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 30189645) 30717,60 грн простроченої заборгованості за фактично поставлений товар; 3417,59 грн інфляційних збитків; 11750,98 грн пені; 1128,48 грн 3% річних та 1754,78 грн судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Державне підприємство «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» «Машпроект» (54018, м. Миколаїв, пр. Богоявленський, 42А; ідентифікаційний код 31821381).

Відповідач: Приватне підприємство «Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів «Технопрогрес» (49101, м. Дніпро, просп. Кірова, 96 Б, кв. 18; ідентифікаційний код 30189645).

Повне рішення складено та підписано 01.03.2019.

Суддя О.Г. Смородінова