ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/3644/13
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Аленіна О.Ю., Лавриненко Л.В.

при секретарі - Лук'ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: Пудлінська Л.І., Рощин Л.М.

від відповідача: Еннан А.А.А., Трощеновський О.В., Ковтун В.С.

від Національної академії наук України: не з'явився

від ГУДКСУ Одеській області: не з'явився

від Міністерства освіти і науки України: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України"

на рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2018р., суддя в І інстанції Волков Р.В., повний текст якого складено 21.12.2018р. в м. Одесі

у справі № 916/3644/13

за позовом: Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України"

до відповідача: Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національної академії наук України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Міністерства освіти і науки України

про стягнення 818 784,24грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Державна установа "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" (далі - Установа) звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України (далі - Інститут) про стягнення збитків у загальному розмірі 647 335,57 грн. (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 20.02.2014р.), які складаються з витрат Установи на утримання нежитлових приміщень, які фактично знаходилися у користуванні Інституту.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що Інститут після закінчення строку дії договору оренди від 31.12.2009 № 1 не повернув за актом приймання-передачі орендовані приміщення та продовжує ними користуватися, що призводить до збитків Установи у вигляді витрат, понесених на утримання орендованого нерухомого майна.

Справа розглядалася господарськими судами різних інстанцій неодноразово.

В процесі нового розгляду даної справи позивач 07.07.2017 року подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою просив суд стягнути з відповідача збитки, що складаються з витрат на утримання нежитлових приміщень за період з 01.01.2011р. до 30.06.2017р. в загальній сумі 1 348 379,85 грн., а саме з:

- витрат на оплату опалення приміщень у розмірі 335 316,92 грн.;

- витрат на оплату електроенергії у розмірі 192 255,81 грн.;

- витрат за постачання холодної води та водовідведення у розмірі - 2 743,87 грн. (переплата відповідачем цих витрат врахована позивачем у розрахунку загальної суми збитків, що є предметом стягнення);

- витрат з оплати зливових стоків у розмірі 2 060,19 грн.;

- витрат з оплати вивезення побутових відходів у розмірі 2 706,56 грн.;

- витрат на охорону будівель і території у розмірі 675 133,85 грн.;

- витрат на утримання прилеглої до будинку території у розмірі 53 718,60 грн.;

- витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення в розмірі 89 931,79 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.07.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017, позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 07.07.2017) задоволено частково. Стягнуто з Інституту на користь Установи 176 412,19 грн. відшкодування витрат на оплату опалення приміщень, 96 996,13 грн. відшкодування витрат на оплату електроенергії, 3 116,03 грн. відшкодування витрат на оплату зливових стоків, 2 706,56 грн. відшкодування витрат з оплати за вивезення побутових відходів, 4 188,46 грн. судового збору та 6 546,41 грн. витрат на оплату судової експертизи. В решті позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.04.2018 рішення господарського суду Одеської області від 11.07.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі № 916/3644/13 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування 675 133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53 718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89 931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення. У цій частині справу № 916/3644/13 направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

В іншій частині рішення господарського суду Одеської області від 11.07.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі № 916/3644/13 залишено без змін.

Під час нового розгляду даної справи відповідач заперечував проти позову в цій частині посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем витрат заявленої до стягнення суми. Інститут не мав правових підстав здійснювати оплату виставлених рахунків відповідно до договору оренди, який припинив свою дію. Водночас, позивач ухиляється від укладання нового договору оренди, чим умисно сприяє збільшенню розміру позовних вимог.

Відповідач не повинен відшкодовувати витрати на утримання (прибирання) прилеглої до будинку території у розмірі 53 718,60 грн., оскільки на виконання вимог позивача прибирає більшу частину території; не повинен відшкодовувати витрати на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення у розмірі 89931,79 грн., оскільки такі витрати мають бути підтверджені відповідними документами; не повинен відшкодовувати в повній мірі витрати на охорону будівлі і території в розмірі заявленої суми 675 133,85 грн., оскільки розмір витрат на охорону є завищеним та не підтвердженим документально. Разом з тим, визнає обов'язок сплати розумної вартості документально підтверджених витрат на охорону будівлі.

Також відповідач вказував, що не повинен відшкодовувати заявлені до стягнення накладні витрати позивача, оскільки такі витрати не підтверджені документально та не мають відношення до взаємовідносин сторін. У діях відповідача відсутній повний склад цивільного правопорушення, що унеможливлює застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Відповідач неодноразово звертався до позивача з пропозицією укладення договору з метою виконання зобов'язань по відшкодуванню витрат, однак останній ухилявся від його укладання.

За результатами нового розгляду даної справи господарським судом Одеської області ухвалено рішення від 11.12.2018 року, яким у задоволенні позовних вимог Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" до Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України про відшкодування 675133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарський суд першої інстанції керувався приписами ст. ст. 224, 225 ГК України, ст. ст. 22, 598, 623 ЦК України і ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що стягненню підлягають не будь-які витрати кредитора, а тільки такі корисні витрати, які були використані кредитором в силу правопорушення боржника або у вигляді додаткових витрат, зроблених ним у зв'язку з правопорушенням. Однак, у матеріалах справи не міститься доказів того, що протиправна дія чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача, - наслідком такої протиправної поведінки. Розмір збитків позивачем не підтверджений, причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками (фактичний розмір яких не доведено) судом не встановлено.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Установи.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Установа звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з Інституту 675 133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53 718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення. Апеляційна скарга обґрунтована невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: ст. 22, ст. 623, ч. 1 ст. 625, ч. 2 ст. 795 ЦК України і ст. 224 ГК України та порушення норм процесуального права, а саме: ст. 236, п.п. 2 і 3 ч. 4 ст. 238, ч. 1 ст. 316 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Інститут заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідач наголошує, зокрема, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між понесеними ним витратами та діями відповідача щодо знаходження останнього у будівлі.

Національна академія наук України у відзиві на апеляційну скаргу просить її задовольнити у повному обсязі посилаючись на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не з'ясовано і не доведено всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, в результаті чого і було прийнято незаконне рішення.

Установа у відповіді на відзив зазначала про наявність усіх чотирьох умов для стягнення з відповідача завданих ним збитків.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте треті особи не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 31.12.2009 на підставі дозволу бюро Президії НАН України відділенням гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної академії наук України (орендодавець) та Інститутом (орендар) було укладено договір оренди, згідно з п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме державне майно: приміщення в двоповерховому будинку і одноповерхових будівлях (майно), площею 536,3 кв.м., розміщене за адресою: місто Одеса, вул. Преображенська, 3, на 1 та 2 поверхах будинку та дворових будівлях згідно з додатками №№ 1, 3, що перебуває на балансі Відділення гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної академії наук України (балансоутримувач).

Відповідно до пункту 1.2 договору майно передається в оренду з метою використання для наукової діяльності.

Згідно з пунктом 3.1 договору крім орендної плати орендар сплачує орендодавцю по розрахункам орендодавця: відшкодовування комунальних платежів; відшкодування податку на землю; витрати на утримання будинку та прилеглої території, інші витрати (додаток № 2 до договору).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що балансоутримувач представляє орендарю рахунки за відшкодування податку на землю, комунальні платежі та інші експлуатаційні витрати до 20 числа розрахункового місяця, плата здійснюється орендарем протягом 5 днів після отримання рахунків, але не пізніше розрахункового місяця.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата і комунальні платежі, перераховані несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягають індексації і стягуються на користь балансоутримувача відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з пунктом 3.10 договору у разі припинення (розірвання) договору Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі, враховуючи санкції, балансоуримувачу.

Пунктами 10.9, 10.10 договору передбачено, що у разі припинення або розірвання договору орендоване майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю. У разі, якщо орендар затримав повернення орендованого майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов'язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря.

Вказаний договір було укладено строком на 1 рік до 31.12.2010 включно.

На виконання умов договору за актом приймання-передачі від 31.12.2009 орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування майно згідно з додатком № 1 до договору.

Після закінчення строку дії договору останній не було продовжено, однак Інститут орендоване майно Установі не повернув та продовжує користуватися орендованими приміщеннями по теперішній час, що не заперечується самим Інститутом.

Установа щомісяця направляла Інституту рахунки на оплату витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг, проте він жодного рахунку протягом 2011- 2017 років не оплатив.

Установою було направлено на адресу Інституту претензію з пропозицією сплатити борг у сумі 658 220,91 грн., яка залишена без відповіді та задоволення.

Згідно з п. 10.2. договору, умови цього договору зберігають силу протягом усього строку цього договору, у тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов'язань щодо сплати орендної плати та нанесених збитків - до виконання зобов'язань.

Відповідно до додатку 2 до договору оренди нежитлових приміщень №1 від 31.12.2009р. «Про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю», вказаний додаток визначає порядок відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та комунальних послуг та податків з 01.01.2010 р. у встановлених розмірах.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, незважаючи на те, що строк договору сплинув, сторона не позбавлена права вимагати стягнення збитків.

З урахуванням наведеного, правильним є висновок місцевого суду про те, що умови п. 10.2. договору відповідно стосуються збитків та орендної плати, зобов'язання зі сплати яких виникли у межах строку дії договору, та, окрім цього, за умови завдання збитків поза межами дії договору - вони мають бути сплачені винною у завданні таких збитків стороною у повному обсязі.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення збитків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Установи про стягнення з Інституту збитків, що складаються з витрат Установи на утримання нежитлових приміщень, які фактично знаходяться у користуванні Інституту, а саме 675133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення, місцевий господарський суд керувався приписами ст. ст. 224, 225 ГК України, ст. ст. 22, 598, 623 ЦК України і ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що стягненню підлягають не будь-які витрати кредитора, а тільки такі корисні витрати, які були використані кредитором в силу правопорушення боржника або у вигляді додаткових витрат, зроблених ним у зв'язку з правопорушенням. Однак, у матеріалах справи не міститься доказів того, що протиправна дія чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача, - наслідком такої протиправної поведінки. Розмір збитків позивачем не підтверджений, причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками (фактичний розмір яких не доведено) судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених Установою позовних вимог в цій частині, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

З вказаних норм чинного законодавства вбачається, що обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, наявність порушення з боку цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між вчиненими порушеннями і збитками. Збитки є наслідком, а допущення порушення - причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом; суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно із статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб'єктів тощо.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Вказані обставини підлягають доведенню належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 74, 76, 77 ГПК України.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Частиною 1 ст. 91 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Виходячи з цього, позивач повинен довести наявність збитків і протиправної поведінки відповідача, безпосередній причинний зв'язок між порушенням зобов'язання і збитками, розмір відшкодування.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій суд касаційної інстанції у постанові від 19.04.2018р. зазначив про те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, була відсутність договірних відносин з відшкодування таких витрат та судами не досліджувались у справі докази, які підтверджують вимоги та заперечення у цій частині, а також не перевірялись подані сторонами розрахунки.

Господарським судом першої інстанції з урахуванням вказівок Верховного Суду було досліджено наявні у справі докази, які підтверджують вимоги позивача в частині відшкодування 675133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення, та на підставі їх ретельної правової оцінки з достовірністю встановлено, що у даному випадку вони не можуть бути належним підтвердженням наявності у позивача збитків у розумінні ст. 22 ЦК України у заявленому до стягнення розмірі.

Так, терміни „витрати" та „збитки" не є тотожними в розумінні ст.22 ЦК України і позивачем не доведено, що вищевказані витрати, які він здійснив, були пов'язані зі знищенням або пошкодженням його речі, або були зроблені чи мусять бути зроблені для відновлення свого порушеного права.

Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивачем дійсно були понесені витрати на утримання нежитлових приміщень, але ці витрати були здійснені позивачем за своїми договірними зобов'язаннями перед третіми особами або за зобов'язаннями позивача щодо оплати праці своїх працівників та не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Так, позивач зазначає, що для утримання прилеглої до будівлі території він має в штаті двірника, який працює на півставки. Тому, згідно з обліковою політикою позивача, фактичні витрати позивача з утримання прилеглої до будівлі території складаються з оплати праці двірника з відповідними нарахуваннями та накладних витрат.

Для утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення працює технік на півставки. Ця посада передбачена штатним розкладом позивача, тому згідно з його обліковою політикою, фактичні витрати з утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення складаються з оплати праці техніка з відповідними нарахуваннями та накладних витрат.

Згідно з обліковою політикою позивача фактичні витрати з охорони будівлі і території складаються з оплати праці сторожів з відповідними нарахуваннями та накладних витрат.

З урахуванням встановлених обставин, відсутній безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою Інституту, яка виразилась у безоплатному використанні приміщень, які не були повернуті позивачеві за актом приймання-передачі, та виплатою заробітної плати техніку, який здійснює утримання та обслуговування комунальних систем загального призначення, а також оплати праці сторожів та двірника.

Для визначення розмірів площ приміщень, займаних відповідачем, та для встановлення пропорційності відшкодування витрат, які оплачувались позивачем за послуги з тепло-, електро-, водопостачання, водовідведення, охорони тощо, ухвалою господарського суду Одеської області від 08.06.2016р. у справі було призначено комплексну будівельно-технічну та економічну експертизу.

Щодо наявного у справі висновку експерта № 3048/24, №3054/23 від 27.02.2017р. судом враховано, що згідно з ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Визначення виробничої собівартості та фактичних витрат має значення для позивача з огляду на встановлення рентабельності діяльності підприємства, зокрема, як встановлено Типовим положенням з планування, обліку і калькулювання собівартості науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.07.1996 р. №830, вказане Положення встановлює єдині методичні засади визначення собівартості НДДКР в організаціях, які їх виконують, незалежно від форм власності й господарювання.

Втім, визначення собівартості робіт з урахуванням оплати праці та загальновиробничих і адміністративних витрат саме по собі не має значення у встановленні повного складу цивільного правопорушення, оскільки включення певних накладних витрат до розрахунку собівартості не доводить наявність причинно-наслідкового зв'язку між такими витратами та діями/бездіяльністю відповідача.

Як зазначає позивач та як встановлено у вказаному Положенні, підставою для складання кошторису накладних витрат організації є її організаційна структура, штатний розклад, норми використання всіх видів енергії для господарських потреб, потреба в допоміжних матеріалах для утримання і ремонту будинків, споруд тощо. Облік накладних витрат повинен забезпечити узагальнення витрат відповідно до статей і визначення фактичного розміру цих витрат в цілому по організації незалежно від джерел фінансування.

Таким чином, для підтвердження понесених збитків позивач надає розрахунок, який містить суто бухгалтерські та економічні показники, але не доводить понесення витрат у зв'язку з протиправним діянням відповідача. Судом враховано, що обов'язок оплати праці найманим працівникам визначений законодавством України, а розмір такої оплати встановлений трудовим договором.

Враховуючи вищенаведене, стягненню підлягають не будь-які витрати кредитора, а тільки такі витрати, які були здійснені кредитором в силу правопорушення боржника, або у вигляді додаткових витрат, зроблених ним у зв'язку з правопорушенням.

Разом з тим, належних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що протиправна дія чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача є наслідком такої протиправної поведінки, позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Таким чином, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності всіх елементів складу цивільного правопорушення, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт наявності в діях відповідача таких складових як причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача і збитками та дійсний розмір відшкодування, що унеможливлює притягнення останнього до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Апеляційним судом не приймаються до уваги викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, які полягають у помилковому висновку суду про те, що здійснені позивачем фактичні витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, незважаючи на те, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення орендованих приміщень за актом приймання-передачі після закінчення терміну дії договору оренди, знаходився і надалі в раніше орендованих приміщеннях та має сплачувати відповідно до умов договору оренди відповідні платежі у розмірі фактичних витрат позивача.

Зроблене позивачем витлумачення висновку суду не відповідає його змісту. Так, висновок господарського суду першої інстанції в цій частині ґрунтувався на тому, що досліджені судом докази, подані позивачем на підтвердження своїх вимог в частині відшкодування 675133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення, у даному випадку не можуть бути належним підтвердженням наявності у позивача збитків у розумінні ст. 22 ЦК України. Терміни „витрати" та „збитки" не є тотожними в розумінні ст. 22 ЦК України, а позивачем не доведено, що вищевказані витрати, які він здійснив, були пов'язані зі знищенням або пошкодженням його речі, або були зроблені для відновлення його порушеного права. Суд встановив, що позивачем дійсно були понесені витрати на утримання нежитлових приміщень, але ці витрати були здійснені за своїми договірними зобов'язаннями перед третіми особами, або за зобов'язаннями щодо оплати праці своїх працівників та не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

З цих же підстав колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника про ігнорування судом норми ч. 2 ст. 795 ЦК України щодо припинення договору оренди після повернення майна за актом приймання-передачі, оскільки за висновками місцевого суду, незважаючи на те, що строк договору сплинув, сторона не позбавлена права вимагати стягнення збитків, а пункт 10.2. договору відповідно стосується збитків та орендної плати, зобов'язання зі сплати яких виникли у межах строку дії договору, та, окрім цього, за умови нанесення збитків поза межами дії договору - вони мають бути сплачені винною у завданні таких збитків стороною у повному обсязі.

Необґрунтованими також визнаються доводи скаржника щодо неправильного застосування норм ст. 22 ЦК України, ст. 224 ГК України та невизнання здійснених позивачем фактичних витрат збитками, з безпредметним посиланням на те, зокрема, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), а також, що під збитками розуміються не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Так, із змісту позовної заяви, а також інших заяв позивача вбачається, що предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення збитків, що складаються саме з фактичних витрат позивача на утримання нежитлових приміщень, які знаходилися у користуванні відповідача, а саме з: - витрат на охорону будівель і території у розмірі 675 133,85 грн.; - витрат на утримання прилеглої до будинку території у розмірі 53 718,60 грн.; - витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення в розмірі 89 931,79 грн. Позивач не обґрунтовував свої вимоги посиланнями на упущену вигоду.

Посилання скаржника на незастосування місцевим судом норми ст. 623 ЦК України спростовується змістом мотивувальної частини судового рішення. Посилання скаржника на незастосування місцевим судом норми ч. 1 ст. 625 ЦК України є помилковим, оскільки зазначена норма не регулює виниклі між сторонами правовідносини.

Вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції від 19.04.2018р., виконані судом першої інстанції у повному обсязі, а тому твердження скаржника про порушення судом вимог ч. 1 ст. 316 ГПК України є безпідставним.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст.ст. 236, 238 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 19.04.2018р. у даній справі та положень ст. ст. 236, 237 ГПК України, дає підстави дійти висновку, що при ухваленні рішення суд вирішує визначені питання з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

За таких обставин, враховуючи приписи пункту 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України, а також встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів, з урахуванням висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини ("Руїз Торіха проти Іспанії" та "Проніна проти України"), дійшла висновку про необґрунтованість вищевказаного доводу апеляційної скарги.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 18 422,66 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 11 грудня 2018 року у справі № 916/3644/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повна постанова складена 07.03.2019.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Аленін О.Ю.

Лавриненко Л.В.