ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2019

м. Дніпро

Справа № 904/5362/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Татарчука В.О. за участю секретаря судового засідання Нечепоренко Є.А.

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» (м. Київ)

до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (м. Дніпро)

про стягнення боргу за договором поставки товару у розмірі 829404,71грн

Представники:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» звернулось з позовом до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про стягнення 425983,69грн – основного боргу, 200784,82грн - пені, 41983,02грн – 3% річних, 160653,18грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- відповідачем неналежно виконані зобов’язання за договором поставки № 16151т від 28.10.2016 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар;

- станом на 26.11.2018 сума основного боргу складає 425983,69грн;

- з урахуванням ст. 625 ЦК України, п. 10.5 договору інфляційні втрати складають 160653,18грн, 3% річних – 41983,02грн, пеня - 200784,82грн.

Відповідач заперечує проти позову, з урахуванням наступного:

- в порушення п 11.1 договору, позивачем не дотриманий досудовий порядок врегулювання спору;

- період розрахунку пені та 3% річних повинен починатись з 07.02.2017, а не з 03.02.2017.

Також, відповідач звернувся із заявою про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Сторони не забезпечили явку представників.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

У судовому засіданні 19.02.2019 були оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд –

ВСТАНОВИВ:

28.10.2016 між ПАТ «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (замовник) та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» (постачальник) укладений договір поставки №16151т.

Згідно з п. 1.1 вказаного договору, у відповідності з цим договором постачальник зобов'язується поставити і передати у власність замовника товар, вказаний у специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити поставлений товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, якість товару, що поставляється, повинна відповідати державним стандартам і технічним умовам на даний вид товару. Найменування державних стандартів і технічних умов, інші вимоги, яким повинна відповідати якість товару, вказуються в специфікації.

28.10.2017 сторони, підписавши специфікацію (додаток №1 до договору №16151т від 28.10.2017), погодили найменування, марку, розміри, ТУ, кількість та ціну товару, що постачається за договором.

Суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 425983,69грн – основного боргу, 74040,21грн - пені, 160653,18грн – інфляційних втрат, 41576,56грн – 3% річних та відмовити в частині стягнення пені в сумі 126744,61грн і 406,46грн – 3% річних з таких підстав.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

-          суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

-          кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вказано вище, між сторонами по справі було укладено договір поставки №16151т від 28.10.2016.

На виконання умов вказаного договору, позивач поставив на адресу відповідача товар, що підтверджується видатковою накладною від 10.11.2016 № 2128 на суму 2472624грн.

Відповідачем, була надана позивачу довіреність на отримання товару №1583 від 09.11.2016.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 7.1 договору, замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 60 банківських днів з дня поставки та на підставі отриманого від постачальника рахунку.

Однак, відповідач оплатив поставлений товар із простроченням строку частково, в розмірі 2046640,31грн.

Таким чином, станом на 26.11.2018 сума основного боргу за поставлений товар складала 425983,69грн.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку позивача інфляційні втрати за період з лютого 2017 року по вересень 2018 року складають 160653,18грн, 3% річних за період з 05.02.2017 по 26.11.2018 - 41983,02грн.

З урахуванням положень п. 7.1 договору суд вважає правомірним нарахування 3% річних за період з 07.02.2017 по 26.11.2018 в сумі 41576,56грн.

Нарахування позивачем 3% річних в сумі 406,46грн за період з 05.02.2017 по 06.02.2017 є необґрунтованим.

Стосовно вимоги щодо стягнення пені суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з п. 10.5 договору, у випадку порушення строку оплати товару, замовник зобов’язаний сплатити постачальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми боргу за поставлений товар. Неустойка нараховується протягом всього строку затримки платежу.

Позивач просить стягнути пеню за період з 05.02.2017 по 26.11.2018 в сумі 200784,82грн та звернувся з даним позовом 29.11.2018.

Частиною 2 статті 258 ГПК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Договір про збільшення позовної давності сторонами не укладався.

Таким чином, є правомірним нарахування пені в сумі 74040,21грн за період з 29.11.2017 по 26.11.2018.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору як на підстави для відмови в позові.

Відповідно до п. 11.1 договору, всі спори й розбіжності, які можуть виникнути з Договору або у зв'язку з його виконанням, будуть по можливості вирішуватися шляхом переговорів уповноважених представників сторін.

Пунктом 11.3 договору визначено, що досудовий порядок вирішення суперечок є обов'язковий.

Згідно зі ст. 19 ГПК України, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов'язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії чи позову.

В свою чергу закон не позбавляє права однієї із сторін звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Вказана правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням ТОВ «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) зазначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом іншими нормативно - правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Крім того, у вказаному рішенні вказувалося, що право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів, а обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 425983,69грн – основного боргу, 160653,18грн – інфляційних втрат, 41576,56грн – 3% річних та 74040,21грн - пені та відмовляє в частині стягнення пені в сумі 126744,61грн і 406,46грн – 3% річних.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м. Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, буд. 7, ідентифікаційний код 00659101) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» (01133, м. Київ, пров. Лабораторний, буд. 1 офіс 400; ідентифікаційний код 35141676) 425983,69грн – основного боргу, 74040,21грн - пені, 41576,56грн – 3% річних, 160653,18грн - інфляційних втрат, 10533,85грн – витрат по сплаті судового збору.

Відмовити в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» до приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» в частині стягнення пені в сумі 126744,61грн і 3% річних в розмірі 406,46грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено – 01.03.2019.

Суддя                                                                                           В.О. Татарчук