ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Справа № 926/1795/18

За позовом Фізичної особи-підприємця Мельничук Валентина Вікторовича

до відповідача Фізичної особи-підприємця Мельничук Ніни Юріївни

про заборону використання знака для товарів і послуг

Суддя О.Г. Проскурняк

Представники:

від позивача - Поляк М.В., ордер серії ЧЦ № 27354 від 08 серпня 2018 року.

від відповідача - Дронь В.А., ордер серії ЧЦ №27912 від 04 грудня 2018 року.

СУТЬ СПОРУ: Фізична особа-підприємець Мельничук Валентин Вікторович звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця Мельничук Ніни Юріївни про заборону використання знака для товарів і послуг.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року відкрито провадження у справі № 926/1795/18 та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 21 листопада 2018 року.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року відкладено підготовче засідання на 05 грудня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 05 грудня 2018 року відкладено підготовче провадження до 19 грудня 2018 року.

19 грудня 2018 року представник відповідача звернувся до суду із письмовим клопотанням про закриття провадження у справі.

Ухвалами суду від 21 січня 20019 року відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 11 лютого 2019 року. У судовому засіданні 11 лютого 2019 року оголошено перерву до 20 лютого 2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що є підприємцем, орендував нежитлові приміщення площею 228,3 кв.м., за адресом: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3, для розміщення піцерії «PIZZA MONOPOLI» та відповідно до свідоцтва на знак для товарів і послуг № 199167, як власник знаку для товарів і послуг, що використовував для піцерії «PIZZA MONOPOLI» . Далі позивач стверджує, що підприємець Мельничук Н.Ю. орендувала нежитлове приміщення площею 15 кв.м. за адресом: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3, - територія барної стійки в приміщенні бару-піцерії «Монополія» та надавала відповідні послуги за цією торговою маркою. В подальшому, відповідач придбала нежитлові приміщення підвалу та першого поверху загальною площею 215,50 кв.м. за адресом: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3, та за відсутності дозволу власника товарного знаку використовує за тим самим призначенням. У зв'язку з чим позивач просить заборонити відповідачу використовувати знак для товарів і послуг «PIZZA MONOPOLI».

Відповідач у відзиві на позов проти позовних вимог заперечує та зазначає, що позивач по справі є колишнім чоловіком відповідача. Шлюб між ними розірвано згідно рішення суду від 12.06.2017 року. Сторони під час шлюбу здійснювали свою підприємницьку діяльність в інтересах сім'ї та за спільні кошти. Реєстрація знаку на товари і послуги «PIZZA MONOPOLI» здійснювалася також позивачем зі згоди відповідача. Відповідач стверджує, що використовує у підприємницькій діяльності знак «PIZZA MONOPOLI» оскільки майнові права на знак товарів і послуг «PIZZA MONOPOLI» згідно законодавства є об'єктом спільної сумісної власності, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Згідно умов договору оренди приміщення 20 січня 2014 року позивач орендував нежитлові приміщення площею 228,3 кв.м., за адресою: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3.

Відповідно до свідоцтва на знак для товарів і послуг № 199167 від 12 травня 2015 року, є власником знаку для товарів і послуг «PIZZA MONOPOLI», який використовував для піцерії «PIZZA MONOPOLI».

Згідно договору оренди нежитлового приміщення від 1 січня 2007 року відповідач орендувала нежитлове приміщення за адресою: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3. площею 15 кв.м. територія барної стійки в приміщенні бару-піцерії «Монополія» та надавала відповідні послуги за зазначеною торговою маркою.

Відповідно до заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці № 725/1932/17 від 12.06.2017 року, між сторонами розірвано шлюб, який зареєстрований 24 квітня 1999 року за № 361.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.01.2018 року та відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач придбала та є власником нежитлових приміщень підвалу та першого поверху загальною площею 215,50 кв.м., що складаються з приміщень в підвалі - І - IV; на першому поверсі - 1а-1 - 1а-6, за адресом: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3.

Як вбачається з пояснень сторін, фототаблиць, відповідач надалі використовує у підприємницькій діяльності знак для товарів і послуг «PIZZA MONOPOLI» за адресою: м. Чернівці, вул. І. Франка, 3.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 стаття 177 ЦК України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно статті 199 ЦК України, результати інтелектуальної, творчої діяльності та інші об'єкти права інтелектуальної власності створюють цивільні права та обов'язки відповідно до книги четвертої цього Кодексу та інших законів.

Отже, об'єктами цивільних прав є результати інтелектуальної діяльності, які створюють цивільні права та обов'язки.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 423 ЦК України, особистими немайновими правами інтелектуальної власності є право на визнання людини творцем (автором, виконавцем, винахідником тощо) об'єкта права інтелектуальної власності.

Згідно статей 435, 450, 463, 473, 486 ЦК України суб'єктами права інтелектуальної власності є автор, виконавець, винахідник.

При цьому, відповідно до статті 493 ЦК України, суб'єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам.

Отже, з вищевикладених норм вбачається, що на торгівельні марки не виникають особисті немайнові права інтелектуальної власності.

Окрім того, відповідно до частини 3 статті 423 ЦК України, особисті немайнові права інтелектуальної власності не залежать від майнових прав інтелектуальної власності.

Згідно статті 494 ЦК України, набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом.

Як зазначалось вище, відповідно до свідоцтва на знак для товарів і послуг № 199167 від 12 травня 2015 року, позивач є власником знаку для товарів і послуг «PIZZA MONOPOLI». Окрім того, реєстрація позивачем зазначеного знаку для товарів і послуг здійснювалась під час шлюбу сторін.

Так, до майнових прав інтелектуальної власності на торгівельну марку відповідно до статті 495 ЦК України належить: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, зокрема: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Визначення поняття майна викладено у статті 190 ЦК України в якій зазначається, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Також, частиною 2 статті 191 ЦК України визначено, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правовий аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку, що право інтелектуальної власності на торгівельну марку дійсно відповідає усім ознакам майнових прав та регулюються поняттями «майно» викладених у статтях 190, 191 ЦК України, а також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до статей 60,61 СК України.

Так, відповідно до пункту 22 Рішення Європейського суду з прав людини ( заява № 10972) від 10 березня 2011 року «Сук проти України» зазначено, суд повторює, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Отже, поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних.

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону України « Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що взаємовідносини при використанні знака, свідоцтво на який належить кільком особам, визначаються угодою між ними. У разі відсутності такої угоди кожний власник свідоцтва може використовувати знак на свій розсуд, але жоден з них не має права давати дозвіл (видавати ліцензію) на використання знака та передавати право власності на знак іншій особі без згоди решти власників свідоцтва.

У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що сторони у справі є співвласниками інтелектуальної власності на торгівельну марку «PIZZA MONOPOLI», тобто «майна», що є у їх спільній сумісній власності, та використовують торгівельну марку спільно на рівних правах (частина 1 статті 369 ЦКУ, статті 63, 68 СК України), у разі відсутності угоди кожний власник може використовувати знак на свій розсуд ( частина 3 статті 16 Закону України « Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»).

Тобто, використання торгівельної марки спільно на рівних правах за призначенням, виключає можливість заборони іншому співвласнику у користуванні торговою маркою.

З урахуванням вищевикладених обставин та норм законодавства, суд дійшов висновку, у задоволенні позову відмовити.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 194, 196, 219, 222, 232, 233, 236. 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 1 березня 2019 року.

Суддя Проскурняк О.Г.