СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
05.03.2019
судді Східного апеляційного господарського суду Слободіна М.М. стосовно постанови колегії суддів САГС від 05.03.2019 у справі № 922/1319/18
Постановою колегії суддів Східного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 року у справі №922/1319/18 відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Ботік» на рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2018; рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2018 у справі № 922/1319/18 залишено без змін.
На моє переконання, прийняте колегією суддів рішення не відповідає ані закону, ані обставинам спору.
Зокрема, колегією прийнято судове рішення, яке за своєю правовою суттю не узгоджується з завданням господарського судочинства щодо справедливого, неупередженого своєчасного вирішення спору з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів юридичних осіб.
Оцінюючи встановлені факти та відповідні їм правовідносини, зазначаю наступне.
ТОВ «Ботік» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1», ТОВ «ОСОБА_2 маркет груп» про визнання недійсним договору прямого лізингу від 11.08.2017 року, укладеного між відповідачами.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ТОВ «Ботік» є переможцем електронних торгів з продажу арештованого майна та відповідно набув право власності на нерухоме майно, яке одночасно є предметом спірного договору лізингу. Укладений між відповідачами договір прямого лізингу від 11.08.2017 вважає умисно підробленим відповідачами та таким, що порушує його право на приватну власність і є недійсним з огляду на його невідповідність приписам Закону України «Про фінансовий лізинг», розпорядженню Державної комісії з регулювання фінансових послуг України від 22.01.2004 № 21, а також в силу приписів ст. 220 ЦК України. Вказує на те, що розрахунки за спірним договором фінансового лізингу були такими, що не відповідають нормам закону, а отже вказаний договір не направлений на набуття реальних наслідків та є недійсним.
Крім того, позивач вказує на те, що всупереч нормам ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору він є нотаріально не посвідчений, отже є нікчемним в силу закону, а тому може бути визнаний судом недійсним.
Окрім того, позивач стверджує, що про недійсність договору свідчить також його укладення неуповноваженою особою з боку ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1».
Рішенням господарського суду Харківської області від 20.09.2018 року у справі № 922/1319/18 у задоволенні позову ТОВ «Ботік» відмовлено повністю.

Зокрема, місцевим господарським судом встановлено, що 11.08.2017 між ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» та ТОВ «ОСОБА_2 маркет груп» укладено договір прямого лізингу.

Вказаний договір містить наступні умови:

п. 3.1.12 до обовязків Лізингоодержувача відносить «Прийняти у власність Предмет лізингу по закінченню строку дії цього договору та після виконання усіх зобовязань за даним Договором».

п. 3.2.4. наділяє Лізингоодержувача правом «Вимагати передання Предмета лізингу у власність по закінченню строку лізингу та виплати усіх належних лізингових платежів».

п. 11.1. встановлює наслідки виконання всіх умов договору «По закінченні строку дії договору фінансового лізингу за умов належного виконання лізингоодержувачем в повній мірі своїх обов'язків по договору, лізингоодержувач отримає майно у власність».

п. 11.3. визначає наступний обовязок Лізингодавця «Лізингодавець зобов'язаний передати право власності на предмет лізингу лізингодержувачу протягом 3-х календарних днів з дня повної оплати лізингових платежів, однак не пізніше 15 березня 2018 року. Оформлення права власності відбувається шляхом державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Право власності на предмет лізингу вважається переданим з дня державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав».

Згідно норм статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

З аналізу положень спірного договору вбачається, що передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувача по закінченню строку дії договору та виплати усіх належних лізингових платежів за договором.

На правовідносини, що склалися між сторонами договору щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна у майбутньому у власність ТОВ «ОСОБА_2 маркет груп», поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Вважаю, що колегія суддів, погодившись із судом першої інстанції щодо необовязковості нотаріального посвідчення спірного договору лізингу, дійшла хибного висновку. Зокрема, посилання у постанові суду на відсутність прямої вказівки закону на необхідність такого посвідчення договору прямого лізингу та відсутність домовленості між сторонами щодо нотаріального посвідчення укладеного договору, прямо суперечать наведеним вище приписам ст. 657 ЦК.

На морю думку, суд першої інстанції та колегія судів апеляційної інстанції не звернули належної уваги на мету та характер укладеного договору, у положеннях якого було обєднано одночасно положення договорів найму та купівлі-продажу, що зумовлювало урегулювання процесу укладення спірного договору нормами, які визначають порядок укладення як договорів найму, так і договорів купівлі-продажу.

Тому, як в поясненнях відповідача, так і в рішенні суду першої інстанції та в постанові колегії суддів міститься правова позиція, яка полягає у тому, що «прямий лізинг не вимагає нотаріальної форми».

В цій частині зазначаю, що аргументи відповідачів та суду не релевантні щодо даного спору (не стосуються його суті).

Так, поділ договорів лізингу на прямий та непрямій відбувається в залежності від субєкта, який передає майно у лізинг (власник чи посередник), і ця класифікація не має жодного юридичного відношення до форми угоди. Як прямий, так і непрямий лізинг можуть передбачати відчуження нерухомого майна, і, відповідно, такий правочин повинен мати нотаріальну форму.

Звертає на себе увагу той факт, що в ході розгляду спору судом апеляційної інстанції представник відповідача-1 не зміг відповісти на запитання суду, з яких підстав він заперечує, що правочин у даному спорі (договір лізингу від 11.08.2017) є договором фінансового лізингу.

Між тим, в залежності від умови переходу права власності на предмет лізингу, останній поділяється на фінансовий лізинг (передбачає перехід права власності на майно) та оперативний лізинг (не передбачає переходу права власності на лізингове майно).

Безперечно, оскаржений у даному спорі правочин є договором фінансового лізингу, і, як такий, вимагає застосування до форми договору приписів закону щодо нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Оскільки сторонами оскарженого правочину не була виконана вимога закону щодо нотаріальної форми правочину, договір лізингу від 11.08.2017 є нікчемним.

В аспекті викладеного звертає на себе увагу той факт, що у постанові колегії суддів апеляційного суду від 05.03.2019 міститься висновок про те, що «на правовідносини, що виникають на підставі договору прямого лізингу, дія Закону України «Про фінансовий лізинг» не поширюється». Вказаний висновок прямо суперечить законодавству України, оскільки протиставлення (взаємовиключність) прямого лізингу та фінансового лізингу є нонсенсом. Відповідно до законодавства України, в разі наявності у договорі умови про перехід права власності, прямий лізинг та непрямий лізинг все одно регулюються нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» та положеннями ЦК щодо договорів купівлі-продажу.

Крім того, в аспекті викладеного зазначаю про те, що рішення суду, яким створюється прецедент заперечення нотаріальної форми договору відчуження нерухомості, не відповідає ані вимогам закону, ані принципу правової визначеності, в силу чого несе значні ризики для цивільного обороту в Україні.

Також, на мою думку, колегія суддів поклала в основу рішення недопустимі докази, внаслідок чого відбулось порушення базового принципу процесу, а саме принципу змагальності.

Зокрема, колегією суддів прийняті і покладені в основу свого рішення докази, які були подані ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» 01.03.2019, тобто вже після розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Вважаю, що докази, надані відповідачем-1 до суду апеляційної інстанції, враховуючи приписи ч. 2 ст. 269 ГПК України, не підлягали прийняттю, оскільки клопотання відповідача не містить зазначення причин неможливості подання даних доказів до суду першої інстанції.

Крім того, на мою думку, наявні очевидні ознаки того, що подані 01.03.2019 докази є фіктивними, а їх зміст спрямований на введення суду в оману.

Зокрема, вказаними документами відповідач-1 мав намір підтвердити витрати підприємства в період з жовтня 2017 року по березень 2018 року, що обумовлено його позицією про отримання ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» від ТОВ «ОСОБА_2 Груп» готівкових коштів у розмірі 26 000 грн. на протязі одного робочого дня в касу підприємства на умовах виконання договору прямого лізингу від 11.08.2017.

В матеріалах справи наявні квитанції до прибуткових-касових ордерів № 95-ДГ від 03.11.2017, № 10 від 04.12.2017, № 1 від 03.01.2018, № 15 від 04.02.2018, № 22 від 05.03.2018. Загальна сума платежів становить 130 000 грн.

Враховуючи порядок розрахунків між юридичними особами та встановлений НБУ граничний розмір розрахунків готівкою протягом одного дня в розмірі 10 000 гривень, платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або інші відповідні установи, які мають ліцензію на здійснення операцій з перерахування коштів з одного поточного рахунку на інший поточний рахунок.

ТОВ « «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» не надало суду жодних доказів зарахування отриманих грошових коштів на свої поточні рахунки, стверджуючи про використання отриманих через касу підприємства коштів від ТОВ «ОСОБА_2 Груп» на потреби підприємства протягом одного дня з дати внесення коштів лізингоодержувачем.

Проте, надані до суду апеляційної інстанції документи не є належними, допустимими в розумінні ст.ст.76,77,78,79 ГПК України доказами, саме через свою неспроможність підтвердити фактичне отримання лізингових платежів лізингодавцем та реальне використання останнім грошових коштів у сумі 130 0000 грн. на потреби підприємства у період з листопада 2017 року по березень 2018 року.

На мою думку, отримання грошей без внесення їх на поточний рахунок в установі банку, із наступним їх витрачанням аналогічним чином (без використання поточного рахунку), є фактами, які підтверджують твердження позивача про те, що як спірний договір лізингу, так докази отримання/витрачання коштів були сфальшовані з метою створення видимості укладення і виконання договору лізингу.

Аналіз доказів, поданих відповідачами, свідчить про промовистий, на мій погляд, факт: жодний з цих доказів не є таким, що не може бути створений поза волею відповідачів. Інакше кажучи, кожний з наданих відповідачами доказів, створений виключно ними, і щодо кожного з цих доказів неможливо спростувати припущення, що доказ створений «минулими» числами.

Зазвичай у господарській діяльності підприємства створюється значна кількість доказів, з яких можна встановити час вчинення господарської операції (дата проведення банківського платежу, дата посвідчення правочину нотаріусом, дата реєстрації правочину державою тощо). Примітно, що у даному спорі серед доказів відповідачів, відсутні докази, з яких можна безсумнівно встановити час проведення господарських операцій отримання оплати чи витрачання коштів.

Також відсутність розрахунків між ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» та ТОВ «ОСОБА_2 Груп» підтверджується відсутністю доказів зі сплати ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» податків на додану вартість за договором лізингу від 11.08.2017 року, після отримання лізингових платежів від ТОВ «ОСОБА_2 Груп».

Як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді з Первомайського відділення Лозівського ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області № 125/10/20-28-08-01 від 23.08.2018, ТОВ «ОСОБА_2 Груп» не є платником податку на додану вартість, підприємством ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» в звітності з податку на додану вартість за листопад 2017 року, грудень 2017 року, січень 2018 року, лютий 2018 року, березень 2018 року взаємовідносини з не платниками ПДВ не відображено.

З відповіді Лозівської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області № 142/10/20-28-08-01 від 24.09.2018 вбачається, що станом на 24.09.2018 підприємством ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1» до Єдиного реєсту податкових накладних 07.09.2018 направлялася на реєстрацію податкова накладна № 5 від 11.08.2017 на суму з врахуванням ПДВ 130 000 грн., яка складена не на платника ПДВ, проте документ прийнято не було.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного виконання лізингоодержувачем ТОВ «ОСОБА_2 Груп» обовязку по сплаті лізингових платежів лізингодавцю ТОВ «Сільськогосподарське підприємство ОСОБА_1», що унеможливлює перехід до ТОВ «ОСОБА_2 Груп» права власності на предмет лізингу.

Викладене у своїй сукупності свідчить про те, що сторони договору послідовно порушили вимоги чинного законодавства при укладенні спірного договору й вимоги самого договору під час його нібито реального виконання, тому прийняте судовою колегією рішення, на мою думку, є незаконним, а судовий прецедент, за яким відплатна угода відчуження нерухомого майна не вимагає нотаріального посвідчення, вважаю небезпечним для цивільного обороту в Україні.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що апеляційну скаргу ТОВ «Ботік» слід задовольнити, а рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2018 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ТОВ «Ботік» у повному обсязі.

Суддя М.М. Слободін