УХВАЛА

22 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 907/399/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича

на постанову Західного апеляційного господарського суду у складі Якімець Г.Г. - головуючого, Матущака О.І., Мирутенка О.Л. від 27 грудня 2018 року та рішення Господарського суду Закарпатської області у складі Ремецькі О.Ф. від 18 жовтня 2018 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал"

до Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича

про стягнення 66 900 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Палінкаш Іван Михайлович (23 січня 2019 року) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 18 жовтня 2018 року у даній справі.

Щодо розгляду поданої касаційної скарги Суд зазначає таке.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, на які поширюється дія цієї частини статті 12 Господарського процесуального кодексу України є малозначними в силу властивостей притаманних їм, виходячи з ціни пред'явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначених справ до відповідної категорії.

Відповідно до частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позов у даній справі заявлено про стягнення грошових коштів у розмірі 66 900 грн., що значно менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2019 рік), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 907/399/18 є малозначною.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплено і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Так, за приписами пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб'єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Оскільки справа № 907/399/18 є малозначною, за загальним правилом судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, а тому відмова Верховного Суду у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою є очевидною та передбачуваною процесуальною дією, яка має бути вчинена Судом.

Однак, у тексті касаційної скарги скаржник зазначає про те, що дана справа може бути переглянута Верховним Судом з підстав передбачених підпунктом в) пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме через те, що справа № 907/399/18 становить значний суспільний інтерес та має виняткове для скаржника значення.

В обґрунтування вказаних вище доводів скаржник зазначає, що він і досі (і в подальшому) виконує експортно-імпортні операції і не користується послугами митної доставки вантажів котрі надаються митними складами, а оскаржувані судові рішення встановлюють факт можливості митним складам стягувати з суб'єктів експортно-імпортних операцій (в тому числі касанта) грошові кошти без надання фактичних послуг місця доставки вантажів, а тому дана справа має виняткове для скаржника значення, оскільки судові рішення у ній матимуть преюдиційний характер при розгляді інших справ за його участі.

Крім цього, в судах Закарпатської області перебуває велика кількість спорів, що виникли з аналогічних правовідносин, що і у даному провадженні і у тих спорах позивачем також є Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал", а судові рішення, що приймаються судами є протилежними.

Оцінивши наведені скаржником та описані вище доводи касаційної скарги, проаналізувавши судові рішення, що оскаржуються, Суд вважає, що Фізичною особою-підприємцем Палінкашем Іваном Михайловичем частково доведено наявність умов, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки дійсно вбачає винятковість цієї справи для скаржника та важливість значення для нього судового рішення у даній справі, однак разом із цим значного суспільного інтересу до даної справи не вбачає.

Крім цього, суд враховує, що судова практика місцевих судів з вирішення даної категорії спорів є неоднозначною і наразі апеляційним судом не вирішена, а тому Верховний Суд, задля забезпечення єдності судової практики вважає за можливе малозначну справу № 907/399/18 переглянути у касаційному порядку.

Наведені обставини дають Суду підстави для перевірки матеріалів касаційної скарги щодо її відповідності приписам статей 288 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали поданої касаційної скарги, Суд вважає їх достатніми, а скаргу обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам статей 288 - 291 Господарського процесуального кодексу України, а тому, враховуючи відсутність заперечень іншої сторони, в силу положень статті 294 цього ж Кодексу існують підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Крім цього, Суд поновлює скаржнику пропущений процесуальний строк на касаційне оскарження судових рішень у даній справі з огляду на таке.

За приписами частин 1, 2 статті 288 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Оскільки після отримання повного тексту постанови скаржником оперативно, з дотриманням двадцятиденного строку, підготовлено та подано дану касаційну скаргу, яка не містить недоліків щодо форми та змісту, Суд, враховуючи приписи статті 119 Господарського процесуального кодексу України, а також закріплене частиною 2 наведеної вище статті 288 Господарського процесуального кодексу України право скаржника на поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження, який заявивши відповідне клопотання виявив бажання таким правом скористатися, вважає за можливе клопотання Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича задовольнити та поновити пропущений процесуальний строк на касаційне оскарження судових рішень у даній справі.

Разом з цим Суд зазначає, що згідно з частиною 4 статті 301 Господарського процесуального кодексу України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів у розмірі меншому ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд судових рішень, що прийняті за результатами розгляду таких вимог здійснюється судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За таких обставин, керуючись статтями 8, 119, 163, 234, 287, 288, 294, 301, 314, Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити клопотання Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича про поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження постанови Західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 18 жовтня 2018 року у справі № 907/399/18 та поновити такий строк.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича та здійснити перегляд постанови Західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 18 жовтня 2018 року у справі № 907/399/18 в порядку письмового провадження.

3. Надати позивачу строк на подання відзиву разом з доказами надсилання його копії відповідачу до 22 березня 2019 року.

(Докази виконання вимог пункту 3 резолютивної частини цієї ухвали надсилати/подавати на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: вул. О.Копиленка, 6, м. Київ, 01016).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.