ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року м.Дніпро Справа № 908/1574/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Антоніка С.Г.(доповідач),

суддів: Дармін М.О., Іванова О.Г.

Секретар судового засідання: Ковзиков В.Ю.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2018 року (суддя Дроздова С.С., повний текст складено 19.11.2018р.) у справі № 908/1574/18

за позовом: Фізичної особи-підприємця Сергієнко Володимира Івановича, м.Полтава

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія", м.Мелітополь, Запорізька область

про стягнення 119 607 грн. 50 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької області звернулась Фізична особа-підприємець Сергієнко В.І. з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" про стягнення 226704 грн. 95 коп., з яких: 117 927 грн. 47 коп. - основного боргу, 31 856 грн. 40 коп. - інфляційних витрат, 69 719 грн. 08 коп. - пені, 7 202 грн. 00 коп. - 3 % річних. У підготовчому засіданні представник позивача, звернувся до суду з письмовою заявою про зміну підстав позову, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 119 607 грн. 50 коп. - безпідставно набутих грошових коштів, які були перераховані відповідачу платіжним дорученням № 4116 від 02.07.2016р. за м?ясо індика.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 08.11.2018 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі. В обгрунтування прийнятого рішення, господарський суд, посилаючись на норми діючого законодавства, вважав доведеним факт про те, що Фізична особа підприємець Сергієнко В.І. здійснив перерахування коштів на рахунок відповідача на суму 119 607 грн. 50 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 4116 від 02.07.2016 року, з призначенням платежу «за м'ясо індика», тобто для отримання продукції. В той же час після отримання від позивача платежу в сумі 119 607 грн. 50 коп., відповідач поставки не здійснив, а отже набув кошти без достатньої правової підстави. Суд вважав, що відповідач набув майно, а саме грошові кошти без необхідного фактору існування достатніх правових підстав, без складання договору у будь якому вигляді, без узгодження його істотних умов. Доказів повернення відповідачем суми перерахованих коштів позивачу матеріали справи не містять. Суд прийшов до висновку, що відповідач факту щодо поставки продукції або повернення позивачу грошових коштів належним чином не довів.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, де посилаючись на норми діючого законодавства, стверджував що суд порушив норми процесуального права і невірно застосував норми матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ним, скаржником, було здійснено поставку індика позивачу на суму 219 607,66грн., що підтверджується видатковою накладною №19059 від 29.06.2016р.

21.12.2018 року ухвалою колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Антонік С.Г. (доповідач), суддів: Дарміна М.О., Іванова О.Г. відкрите апеляційне провадження у справі №908/1574/18, ухвалено розгляд справи провести у судовому засіданні.

Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши представників сторін, які з'явилися в судове засідання, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарським судом, підтверджується матеріалами справи та неоспорюється сторонами Приватним акціонерним товариством «Агропромислова компанія» за видатковими накладними був поставлений ФОП Сергієнко В.І. наступний товар:

- шкура свиняча на суму 33844,39грн. (видаткова накладна №17813 від 17.06.2016р.);

- свинина на суму 793291,11грн. (видаткова накладна №18401 від 23.06.2016р.);

- голова свиняча та печінка свиняча на суму 43872,02 (видаткова накладна №18463 від 23.06.2016р.);

- індики на суму 219607,66грн. (видаткова накладна №19059 від 29.06.2016р.);

- свинина на суму 420906,38грн. (видаткова накладна №19444 від 03.07.2016р.);

- свинина на суму 570151,69грн. (видаткова накладна №17809 від 17.06.2016р.) (а.с. 14- 19).

Факт поставки також підтверджується товарно-транспортними накладними (а.с.20 -31).

Позивачем за поставлений товар було здійснено наступні платежі:

- 133840,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №3801 від 17.06.2016р.);

- 100000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №3803 від 21.06.2016р.);

- 200000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №177 від 24.06.2016р.);

- 400000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №3961 від 24.06.2016р.);

-216872,02грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №3972 від 29.06.2016р.);

- 50000,00грн. за м'ясо індика (платіжне доручення №4103 від 01.07.2016р.);

- 50000,00грн. за м'ясо індика (платіжне доручення №4114 від 01.07.2016р.);

- 119607,50грн. за м'ясо індика (платіжне доручення №4116 від 02.07.2016р.);

- 50582,50грн. за м'ясо індика (платіжне доручення №4125 від 04.07.2016р.);

- 50000,00грн. за м'ясо індика (платіжне доручення №4189 від 05.07.2016р.);

- 50000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №4199 від 05.07.2016р.);

- 109000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №4290 від 07.07.2016р.);

- 100969,01грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №4258 від 06.07.2016р.);

- 100000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №4224 від 06.07.2016р.);

- 100000,00грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №4217 від 05.07.2016р.);

- 99940,29грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №3852 від 22.06.2016р.);

- 268789,40грн. за м'ясо свинини (платіжне доручення №3838 від 21.06.2016р.) (а.с.32 - 48).

Договору щодо правовідносин які виникли між сторонами суду не надано і існування будь-якого договору заперечується відповідачем.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що для її вирішення слід керуватися наступним законодавством.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною другою статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною першою статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст..655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк(строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Оскільки діючим законодавством не встановлено спеціальної вимоги щодо форми та порядку укладання договорів поставки, купівлі-продажу, то враховуючи здійснення Позивачем оплати коштів за поставлену продукцію, а відповідачем здійснення поставки продукції позивачу, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами було укладено договір у спрощений спосіб, у зв'язку з чим між ними склалися зобов'язальні правовідносини, які містять елементи договорів поставки та купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на п5ідставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

Підставою звернення з позовом до суду є посилання позивача на не поставку відповідачем м'яса індика на суму 119 607,50грн., за яке позивач сплатив платіжним дорученням №4116 від 02.07.2016р.

Разом з тим, як вбачається з перелічених вище накладних, відповідачем 29.06.2016р. було поставлено позивачу м'ясо індика на суму 219 607,66грн. (видаткова накладна №19059 від 29.06.2016р.) (а.с.17).

Позивачем за м?ясо індика сплачено платіжними дорученнями № 4103 та № 4114 від 01.07.2016р. по 50 000 грн. (всього 100 000 грн.), платіжним дорученням № 4116 від 02.07.2016р. - 119 607,50 грн., платіжним дорученням № 4125 від 04.07.2016р. - 50 582,50 грн., платіжним дорученням № 4189 від 05.07.2016р. - 50 000 грн.

Аналізуючи дані обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що оплата за м'ясо індика в сумі 219 607,66 грн., поставлене відповідачем за накладною №19059 від 29.06.2016р., здійснена платіжними дорученнями №№4103, 4114 від 01.07.2016р. та №4116 від 02.07.2016р., так як загальна сума за даними дорученнями складає 219 607, 50 грн.

Отже, матеріалами справи спростовуються доводи позовної заяви про нездійснення відповідачем поставки продукції на суму 119 607,50грн.

Відповідачем не поставлено м?ясо індика, яке оплачено платіжним дорученням № 4125 від 04.07.2016р. та № 4189 від 05.07.2016р. на загальну суму 100 582,50 грн. грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що кошти, отримані як оплата за поставлену продукцію та, відповідно, набуті за наявності правової підстави, не можуть бути витребувані на підставі положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно отримані кошти.

Відтак, колегія суддів вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 119 607,50 грн., отриманих за платіжним дорученням № 4116 від 02.07.2016р., як безпідставно набутих коштів необгрунтованою, не підтвердженою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідач просить стягнути витрати на послуги адвоката.

Згідно ст.126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було надано договір від 16.08.2018р. про надання правових послуг адвоката, укладений з адвокатом Кальченко А.А., , акт виконаних робіт на суму 1600,00 грн., видатковий касовий ордер на оплату послуг в сумі 1600,00 грн.

Колегія суддів вважає, що вказана сума за послуги адвоката є підтвердженою, а тому підлягає стягненню з позивача в повному обсязі.

Разом з тим, під час апеляційного перегляду справи, відповідачем було надано лише договір про надання правових послуг адвоката від 26.11.2018р. та видатковий касовий ордер на суму 5000,00грн.

Акту виконаних робіт відповідачем надано не було.

Як визначено п.3.3. договору про надання правових послуг, вартість послуг, наданих адвокатом складає 600,00грн. за одну годину роботи, а за участь у кожному судовому засіданні - 1000,00грн., але не повинна перевищувати суму в розмірі 10000,00грн.

В апеляційній скарзі вказано, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу в Центральному апеляційному господарському суді, яку очікує понести відповідач, складає 10000,00грн.

Колегія суддів, враховуючи те, що відповідачем не надано акту виконаних робіт та неможливість самостійно встановити кількість затраченого часу за надані адвокатом послуги, а також враховуючи те, що адвокат відповідача був присутнім у двох засідання апеляційного суду, вважає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з позивача становить 2000,00грн.

Від позивача клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу та заперечень щодо неспіврозмірності заявлених відповідачем витрат на правову допомогу для підготовки справи до розгляду в апеляційній інстанції не надходило.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 08.11.2018 року у справі № 908/1574/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволені позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Сергієнко Володимира Івановича на користь Приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" 2691,16грн. витрати зі сплати судового збору за розгляд справи апеляційною інстанцією та 3600,00грн. витрат на послуги адвоката.

Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Запорізької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст складено 25.02.2019р.

Головуючий: __________________ С.Г. Антонік

Судді: __________________ М.О. Дармін

__________________ О.Г. Іванов