РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2019Справа № 910/15941/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, місцезнаходження юридичної особи: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3)

до Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України (03650, м. Київ, вул. К.Малевича, 11)

про стягнення 247 738,98 грн.

за участю представників

від позивача: Жеброва І.Г.

від відповідача: Якусик Д.В.

В судовому засіданні 06.03.2019, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України про стягнення 247 738,39 грн.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 07.11.2014 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (надалі - позивач) та Науково-технічним комплексом "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України (надалі - відповідач) укладено договір № 01-Н1114 на закупівлю послуг щодо технічного випробовування й аналізування, відповідно до умов відповідач бере на себе зобов'язання надати послуги, зазначені в технічному завданні та у строки, визначені календарним планом, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити такі послуги. За доводами позивача, відповідач неодноразово порушував свої зобов'язання за умовами договору щодо строків виконання послуг, а тому позивачем направлялись на адресу відповідача претензії щодо врегулювання спору та добровільного перерахування претензійної суми за порушення строків надання послуг. Проте, відповідач залишив без розгляду досудове попередження, яке було направлено позивачем, на підставі чого, позивач звернувся до суду з вимого про стягнення з відповідача заборгованість у розмірі 247 738, 98 грн. штрафних санкцій.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.12.18 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України залишено позовну заяву без руху та встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви, а саме надати суду докази направлення на адресу Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України претензії №001-10/68 від 04.01.2018 та досудового попередження за №001-10/4064 від 07.05.2018.

10.12.2018 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивач надав належні докази направлення претензії №001-10/68 від 04.01.2018 та досудового попередження за №001-10/4064 від 07.05.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/15941/18 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у судовому засіданні 16.01.2019.

14.01.2019 до господарського суду надійшов відзив, у якому відповідач зазначає, що у матеріалах справи містяться беззаперечні докази заміни замовником вказівок про спосіб виконання роботи, з метою уникнення загрози якості та придатності результату роботи. Крім того, встановлення 23.01.2018 сторонами договору терміну виконання зобов'язання по етапу 18.2.1 на дату 20.12.2017 свідчить про те, що ця дата не може настати. З огляду на зазначене відповідач вважає, що термін (строк) виконання зобов'язання за етапом 18.2.1. сторонами договору не був встановлений.

У судовому засіданні 16.01.2019 суд долучив до матеріалів справи клопотання відповідача про долучення додаткових доказів по справі та на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 30.01.2019, встановити строк позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з дня вручення відзиву та встановити строк відповідачу для подання заперечень на відповідь на відзив - 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

24.10.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що станом на 07.12.2017 сторонами було погоджено додаткову угоду №7 від 31.10.2017 з протоколом розбіжностей та скорегованим календарним планом, згідно якого відповідач і зобов'язаний був виконати послуги по етапу 18.2.по 20.12.2017 включно. Тому, відповідно до розрахунку ціни позову, пеня за порушення строків виконання послуг по етапу 18.2 розрахована починаючи з 21.12.2017 по 22.01.2018. Позивач звертає увагу, що відповідач підписуючи додаткову угоду № 8 до договору з наявними у ній пунктами 3 та 4 підтвердив наявність своєї вини у порушенні строків виконання послуг за договором. Крім того, незважаючи на те, що строк виконання етапу 18.2.1. у календарному плані визначено як 20.12.2017, пеня нарахована виходячи з п. 4 даної угоди, тобто, з моменту укладення 23.01.2018. Таким чином, позивач вважає, що погоджена сторонами додаткова угода №8, яка не визнавалась сторонами недійсною з будь-яких умов, визначає строк виконання послуг за етапом 18.2.1.

У судовому засіданні 30.01.2019 суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 20.02.2019 у зв'язку з наданням сторонам часу для врегулювати спору мирним шляхом.

19.02.2019 до господарського суду надійшло клопотання позивача про долучення письмових доказів.

У судовому засіданні 20.02.2019 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відкласти її розгляд на 06.03.2019 у зв'язку з можливим мирним врегулюванням спору.

06.03.2019 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, у якому останній просить суд зменшити розмір штрафу від вартості невиконаного етапу 18.2 з 166 735,29 грн до 1 000,00 грн, розмір пені за етапом 18.2. з 78 603,69 грн до 7 860,30 грн та розміру пені за етапом 18.2.1. з 2 400,00 грн до 240,00 грн.

У судовому засіданні 06.03.2019 представник відповідача подав письмове клопотання про долучення додаткових доказів, а саме листа №007/7333 від 08.08.2018, та підтримав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд заслухав представника позивача, яка підтримала позовні вимоги та заперечувала щодо задоволення клопотання відповідача. Представник відповідача надав пояснення по суті спору, відповідно до яких просив задовольнити подане клопотання та зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

07 листопада 2014 року між Відокремленим підрозділом "Рівненська АЕС", що діє від імені Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія" "Енергоатом" (надалі - замовник, позивач) та Науково-технічним комплексом "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України (надалі- виконавець, відповідач) був укладений договір № 01-Н1114 на закупівлю послуг (надалі- договір), за умовами якого виконавець зобов'язується у 2014-2016 роках надати послуги (послуги щодо технічного випробовування й аналізування (розрахункове обґрунтування можливості експлуатації обладнання першого контуру реакторної установки енергоблоку №3 у понадпроектний період)), зазначені в Технічному завданні (технічних вимогах) (додаток 1), а Замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Кількісні характеристики (зміст) послуг, що надаються за цим договором, визначаються у календарному плані (додаток 2) та технічному завданні (технічних вимогах) (додаток 1), які є невід'ємними частинами договору (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 6.3.1. договору виконавець зобов'язаний забезпечити надання послуг у строки, встановлені цим договором.

За порушення строків виконання зобов'язання виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 7.2. договору).

Додатковою угодою № 7 від 31.10.17 до договору № 01-Н1114 від 07.11.2014, укладеною між виконавцем та замовником послуг, календарний план надання послуг викладено в новій редакції, згідно якого термін надання послуг по етапу 18.2 «Впровадження системи АСУС. ТМО для контролю накопичення циклічного пошкодження елементів РУ» - 20.12.2017. Вартість етапу становить 2381932,72 грн.

У зв'язку із недотриманням вказаного строку, 04.01.2018 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 001-10/68 з вимогами сплатити претензійну суму в розмірі 35 728,95 грн. (пеня) та терміново виконати послуги по етапу 18.2. Зазначена претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

23 січня 2018 року в рамках виконання договірних зобов'язань по «Розрахунковому обґрунтуванню можливості експлуатації обладнання першого контуру реакторної установки енергоблоку № 3 у понадпроектний період» виникла необхідність у здійсненні додаткових розрахунків, що призведе до необхідності зміни технічного завдання в частині впровадження системи АСУС. ТМО та відповідно, до необхідності збільшення суми витрат на впровадження даної системи (збільшення вартості послуг за етапами 18.2 та 19 календарного плану), сторонами було укладено додаткову угоду № 8 від 16.01.2018.

Відповідно до даної додаткової угоди, було:

- розроблено детальне технічне завдання по впровадженню системи АСУС ТМО (додаток 1 до додаткової угоди);

- розроблено новий скоригований календарний план (додаток 2 до додаткової угоди);

- збільшено вартість послуг за етапами 18.2 та 19 календарного плану (додаток 3 - розрахунковий кошторис додаткових послуг).

Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 8 сторони погодили наявність на дату підписання додаткової угоди фінансових зобов'язань Інституту перед ВП РАЕС в частині сплати штрафних санкцій за несвоєчасне надання послуг по етапу 18.2 календарного плану до договору;

Також сторони домовились, що після підписання даної додаткової угоди, сплати виконавцем штрафних санкцій, нарахованих на час підписання цієї угоди та тих, що будуть нараховані по день фактичного виконання етапу 18.2.1., сторони відмовляться від претензій одна до одної щодо стягнення будь-яких збитків, штрафних санкцій (в т.ч. неустойки, відсотків, інфляційних витрат), що виникли (існували) в рамках договору № 01-Н1114 від 07.11.2014 до підписання даної додаткової угоди (п. 4 додаткової угоди № 8).

Вартість послуг по етапу 18.2.1 складає 240 000,00 грн. з ПДВ.

Внаслідок порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині невиконання етапу 18.2 та 18.2.1. позивач звернувся до відповідача з претензією вих. №001-10/1254 від 08.02.2018 про сплату штрафних санкцій (пені, штрафу) на загальну суму 247 738,98 грн., яка складається в тому числі з претензійної суми у розмірі 35 728,95 грн. згідно претензії № 001-10/68 від 04.01.2018.

У відповіді на вищевказану претензію (NK-53/35 від 20.02.2018) відповідач частково визнав штрафні санкції у розмірі 2400,0 грн. (пеня по етапу 18.2.1), однак, їх оплату не здійснив. В іншій частині претензійні вимоги були залишені відповідачем також без задоволення.

Крім того, 07.05.2018 позивач звертався до відповідача з досудовим попередженням за № 001-10/4064, у якому пропонував останньому врегулювати спір в досудовому порядку, а саме шляхом добровільного перерахування заборгованості у розмірі 247 738,98 грн., що виникла внаслідок прострочення строків виконання послуг. Оскільки досудове попередження було залишено з боку відповідача без відповіді та задоволення, позивач звернувся з позов до суду про стягнення вищезазначеної суми.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

У пункті 6.3.1. договору сторони передбачили, що виконавець зобов'язаний забезпечити надання послуг у строки, встановлені цим договором.

Судом встановлено, що додатковою угодою №7 від 31.10.2017 до договору між сторонами був погоджений календарний план надання послуг в новій редакції, відповідно до якого термін надання послуг по етапу 18.2 «Впровадження системи АСУС. ТМО для контролю накопичення циклічного пошкодження елементів РУ» - 20.12.2017.

При цьому, додатковою угодою № 8 від 16.01.2018 до договору календарний план був викладений у новій редакції, згідно якого визначено новий термін надання послуг по етапу 18.2 враховуючи його розподіл на підетапи (в т.ч. на підетап 18.2.1). Крім того, у п. 3 додаткової угоди було встановлено, що станом на дату підписання даної угоди (23.01.2018) відповідач має фінансові зобов'язання перед позивачем в частині сплати штрафних санкцій за несвоєчасне надання послуг по етапу 18.2 календарного плану.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, відповідач у визначений календарним планом строк, а саме до 20.12.2017, не виконав своїх зобов'язань щодо своєчасного надання послуг по етапу 18.2. (18.2.1.), що стало наслідком застосування до нього штрафних санкцій передбачених п. 7.2. договору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що за порушення строків виконання зобов'язання виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 7.2. договору).

З урахуванням викладених обставин, позивач за прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання нарахував та заявив до стягнення з відповідача штраф у розмірі 166 735,29 грн від вартості невиконаного етапу 18.2., пеню у розмірі 78 603,69 за етапом 18.2., що нарахована за загальний період прострочення з 21.12.2017 по 22.01.2018 та пеню у розмірі 2 400,00 грн за етапом 18.2.1., що нарахована за загальний період прострочення з 23.10.2018 по 01.02.2018.

Приймаючи до уваги зазначене та враховуючи те, що на момент підписання сторонами умов додаткової угоди №8 від 16.01.2018 було зафіксовано факт порушення строків у виконанні послуг по етапу 18.2. та виникла необхідність у розбитті вказаного етапу на підетап 18.2.1. із строком виконання по 20.12.2017, а також зафіксовано у п. 4 додаткової угоди про необхідність нарахування штрафних санкцій по вказаному підетапу по день його фактичного виконання (акт приймання-передачі наданої послуги №22 від 01.02.2018), суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо нарахування вищевказаних штрафних санкцій є правомірними та обґрунтованими.

Таким чином, суд перевіривши наведені у позовній заяві розрахунки штрафних санкцій встановив, що останні відповідають вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам договору.

Разом з тим при розгляді даного спору суд вбачає наявність обставин з якими закон пов'язує право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Так, відповідач звертаючись до суду з клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій обґрунтовує його тим, що позивач не поніс жодних збитків за несвоєчасне надання Науково-технічним комплексом "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України, що в свою чергу є державним господарським об'єднанням науково-дослідних установ, конструкторських і технологічних організацій та підприємств НАН України, послуг за етапом 18.2 календарного плату відповідно до договору та послуг за етапом 18.2.1 до підписання додаткової угоди №8.

Відповідно до частини 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд зазначає, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Прийнявши до уваги складну процедуру надання послуг за договором, відсутність доказів завдання позивачу збитків за порушення строків надання послуг, а також скрутне фінансове становище відповідача, суд приходить до висновку про можливість частково задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій та стягнення з останнього 10 % від вартості нарахованих позивачем штрафних санкцій, а саме у розмірі 24 773,90 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача у повній сумі 3 716,08 грн., оскільки позивачем було заявлено правомірні вимоги про стягнення штрафних санкцій, а зменшення судом його розміру не впливає на відшкодування відповідачем позивачу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Науково-технічного комплексу "Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона" Національної академії наук України (03650, м. Київ, вул. К.Малевича, 11, ідентифікаційний код 30179417) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, ідентифікаційний код 05425046) заборгованість у розмірі 24 773 (двадцять чотири тисячі сімсот сімдесят три) грн 90 коп. та судовий збір у розмірі 3 716 (три тисячі сімсот шістнадцять) грн. 08 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.03.2019

Суддя Пукшин Л.Г.