ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2019 р. Справа№ 910/21682/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Верховця А.А.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Титарєвої Г.І.,

Горпинича М.П.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 29.10.2018 (суддя Чеберяк П.П.)

за заявою ОСОБА_2

до Державного підприємства "Конярство України"

про стягнення заборгованості

в межах справи № 910/21682/15

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2018 у справі № 910/21682/15 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства "Конярство України" про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2018, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення. За твердженням скаржника, позивач надав відповідачу теплову енергію для опалення приміщення в період з жовтня 2015 року до березня 2017 року, а відповідач за відсутності укладеного між сторонами договору фактично спожиту теплову енергію не оплатив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка правомірно заявлена до стягнення. Також, позивач вказує, що не має технічної можливості припинити постачання відповідачу теплову енергію, оскільки призведе до припинення надання послуг всім споживачам багатоквартирного будинку, до складу якого входить належне відповідачу нежитлове приміщення. Окрім того, позивач зазначає, що фактичні обставини неплатоспроможності відповідача не звільняє його від обов'язку оплатити послуги з централізованого опалення з урахуванням показників загально-будинкового засобу обліку теплової енергії.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/21682/15, розгляд справи призначено на 03.01.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2019 відкладено розгляд справи на 05.02.2019.

У відповідності до ч. 10 ст. 32 ГПК України та згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2019 для розгляду справи № 910/21682/15, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Пантелієнко В.О., сформовано колегію суддів у складі: Сотніков С.В. (головуючий, доповідач), Верховець А.А., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/21682/15 по суті спочатку колегією суддів у складі: Сотніков С.В. (головуючий, доповідач), Верховець А.А., Остапенко О.М., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2019.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Боржник в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце засідання суду був повідомлений належним чином.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення Горпинича М.П., вважає, що оскаржувана ухвала підлягає частковому скасуванню з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14 травня 1992 року № 2343-XII (далі - Закон про банкрутство), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Конярство України", введено процедуру розпорядження майном боржника.

06.10.2017 до Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) із позовною заявою про стягнення заборгованості в загальному розмірі 162564,28 грн.

У позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути з боржника грошову компенсацію в сумі 38960,16 грн. за невикористану щорічну відпустку за період з 10.03.2006 по 10.08.2011, заборгованість за підзвітами про використання коштів за період з 2015 року по 2017 рік в сумі 61923,94 грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 58680,18 грн., а також 3000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні позивача боржник неправильно розрахував суму компенсації за невикористану відпустку за період роботи у Державному підприємстві "Державний південний регіональний селекційно-племінний центр по конярству "Південьконецентр", із порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Як підтверджено матеріалами справи, у період з 10.03.1999 по 10.08.2011 позивач працював в ПО "Миколаївконепром", яке в подальшому було реорганізовано в Державне підприємство "Державний південний регіональний селекційно-племінний центр по конярству "Південьконецентр" на посадах заступника генерального директора по виробництву та першого заступника генерального директора.

21 червня 2011 року Державне підприємство "Державний південний регіональний селекційно-племінний центр по конярству "Південьконецентр" було реорганізовано шляхом приєднання до Державного підприємства "Конярство України".

10.08.2011 позивача було звільнено у зв'язку з переведенням у філію "Південний племконецентр" Державного підприємства "Конярство України".

10.08.2011 позивач був прийнятий на роботу у зв'язку з переведенням з Державного підприємства "Державний південний регіональний селекційно-племінний центр по конярству "Південьконецентр" на посаду заступника керівника філії з подальшим призначенням керівником філії "Південний племконецентр" Державного підприємства "Конярство України".

12.06.2017 позивача було звільнено з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Під час звільнення з роботи позивачу було виплачено заробітну плату, компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, матеріальну допомогу, а також компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні в загальному розмірі 100725,81 грн., що підтверджується копією розрахункового листка та не заперечується позивачем.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до вимог п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 установлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності. Роз'яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством соціальної політики, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку встановив обставини що підтверджують повний розрахунок із позивачем в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки за передавальним актом від 10.08.2011 Державне підприємство "Державний південний регіональний селекційно-племінний центр по конярству "Південьконецентр" передало, а Державне підприємство "Конярство України" прийняло активи "Забезпечення виплат персоналу" у розмірі 102 тис. грн.

Згідно Таблиці розрахунку резерву відпусток станом на 08.08.2011 ОСОБА_2 передбачено (нараховано) компенсацію за невикористані дні відпусток (163 к.д.) за період 2006-2011 р.р. у розмірі 15 882,72 грн., яка була виплачена при звільненні.

Таке нарахування компенсації відбулось у зв'язку з тим, що розрахунковий період для обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки, який настане після переведення на нове місце роботи, визначатиметься за новим місцем роботи.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

При цьому при наданні відпустки на новому місці роботи дні щорічної відпустки, яка надається за період роботи на попередньому місці роботи, оплачуються із суми компенсації, яка перерахована на нове місце роботи.

Відповідне роз'яснення надано Міністерством соціальної політики України листом від 25.11.2015 № 1531/13/84-15 про застосування чинного законодавства.

Як вірно встановив суд першої інстанції, боржник провів повний розрахунок з компенсації позивачу за невикористану відпустку за час його роботи у Державному підприємстві "Державний південний регіональний селекційно-племінний центр по конярству "Південьконецентр", а відтак правомірно відмовив в позові в цій частині.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає також вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 58680,18 грн. з огляду на спростування таких обставин.

Разом з тим, позивачем також заявлені позовні вимоги про стягнення 61923,94 грн. заборгованості за підзвітами про використання коштів за період з 2015 року по 2017 рік.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції вказав про не доведення позивачем використання власного автомобіля для вирішення виробничих питань філії та обсягів такого використання (накази по філії, заяви та звіти про використання автомобіля у виробничих цілях, маршрути із зазначенням пунктів призначення та кілометражем (подорожні листи), розрахункові документи за ПММ відповідно до подорожніх листів та цілей поїздок тощо), а договори використання легкового автомобіля є нікчемними у зв'язку з недодержанням нотаріальної форми при їх укладенні.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки не відповідає обставинам справи, та без врахування спеціальних норм Закону про банкрутство.

З позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що вимоги про стягнення 61923,94 грн. ґрунтуються на договорах використання легкового автомобіля від 02.01.2015, від 04.01.2016, від 03.01.2017.

Вказані договори укладені філією "Південний племконецентр" ДП "Конярство України" та громадянином України ОСОБА_2.

За умовами п. 1.1, 2.1 договорів громадянин передає, а Філія приймає у тимчасове використання легковий автомобіль з метою його використання у службових цілях.

Тобто, правовідносини, що виникли між боржником в особі його філії та ОСОБА_2, та які стали підставою звернення із вимогами про стягнення 61923,94 грн. заборгованості, не є трудовими, оскільки виникли з цивільно-правової угоди, укладеної між фізичною та юридичною особою з приводу користування рухомим майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В той же час, відповідно до визначень наведених у ст. 1 Закону про банкрутство:

грошове зобов'язання - зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України;

кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника;

конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;

поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство.

Позивачем заявлені майнові вимоги до боржника на підставі цивільно-правової угоди, що виникли у період з 2015 по 2017 роки та після порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2015, а відтак носять характер поточних вимог до боржника в розумінні Закону про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону про банкрутство мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів (ч. 5 ст. 19 Закону про банкрутство).

Абзацом 4 частини 8 статті 23 Закону про банкрутство встановлено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі

Колегія суддів зазначає, що згідно зазначених норм законодавства до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають будь-які (незалежно від характеру правовідносин) поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури кредитори з поточними вимогами до боржника повинні звертатися з такими вимогами до останнього в межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, чи розглянуті відповідні вимоги у позовному провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана 10.11.2017 після визнання боржника банкрутом, заявлена до стягнення заборгованість в сумі 61923,94 грн. є поточною в розумінні Закону про банкрутство, оскільки виникла після порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Конярство України", то такі вимоги мають бути заявлені та розглянуті лише у справі про банкрутство в порядку статті 23 Закону про банкрутство шляхом подання відповідної заяви із грошовими вимогами до боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Частиною 6 статті 12 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України).

Загальні правила, особливості заявлення та розгляду грошових вимог до боржника щодо якого порушено справу про банкрутство встановлені ст.ст. 1, 11, 23, 25, 38 Закону про банкрутство.

Також, і Законом України «Про судовий збір» встановлені спеціальні ставки судового збору за подання до господарського суду заяв у справі про банкрутство, зокрема, за подання заяви із грошовими вимогами до боржника ставка судового збору становить 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Місцевий господарський суд встановивши фактичні обставини справи щодо правової природи заявленої до стягнення заборгованості в порушення вимог процесуального законодавства (п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України) прийняв до розгляду позовну заяву в межах справи № 910/21682/15 за правилами загального позовного провадження. Не усунув суд першої інстанції такі порушення норм процесуального права і при прийнятті судового рішення по суті заявлених позовних вимог.

В той же час, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст. 277 встановлено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 29.10.2018 в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 61923,94 грн. за підзвітами за використання коштів за період з 2015 по 2017 рік та закриття провадження у справі в цій частині.

Одночасно колегія суддів роз'яснює позивачу його право звернутись із заявою з грошовими вимогами до боржника - Державного підприємства "Конярство України" у справі № 910/21682/15 до Господарського суду міста Києва в порядку передбаченому статтями 23, 38 Закону про банкрутство.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України, оскільки подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 4 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 278, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2018 за заявою ОСОБА_2 до Державного підприємства "Конярство України" в межах справи № 910/21682/15 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Державного підприємства "Конярство України" про стягнення заборгованості в розмірі 61923,94 грн. за підзвітами за використання коштів за період з 2015 по 2017 рік.

3. Закрити провадження за заявою ОСОБА_2 до Державного підприємства "Конярство України" про стягнення заборгованості в розмірі 61923,94 грн. за підзвітами за використання коштів за період з 2015 по 2017 рік в межах справи №910/21682/15.

4. В іншій частині ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.10.2018 за заявою ОСОБА_2 до Державного підприємства "Конярство України" про стягнення заборгованості в межах справи № 910/21682/15 залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.02.2019.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді А.А. Верховець

О.М. Остапенко