ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Справа №914/465/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області, за вих. № 05/2-1895вих.18 від 11.12.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/1579/18 від 17.12.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 30.10.2018 (суддя О. Запотічняк, повний текст рішення складено 02.11.2018)

у справі № 914/465/18

за позовом: заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави

до відповідача-1: Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області, с. Гологори, Золочівський район, Львівська область

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю Захід-Агро МХП (надалі ТзОВ Захід-Агро МХП), м. Рогатин, Івано-Франківська область

про визнання недійсним рішення Гологірської сільської ради №124 від 07.04.2017, зобовязання звільнити земельні ділянки загальною площею 171, 7613 га

за участю представників учасників справи:

від позивача : ОСОБА_2 прокурор;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2 : ОСОБА_3 адвокат (довіреність № 216/19 від 30.01.2019)

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави до відповідачів: Гологірської сільської ради Золочівського району та ТзОВ Захід-Агро МХП про визнання недійсним рішення Гологірської сільської ради №124 від 07.04.2017 та зобовязання відповідача-2 звільнити земельні ділянки загальною площею 171,7613 га, які знаходяться на території Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.10.2018 у справі № 914/465/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що зазначені в оскаржуваному рішенні земельні ділянки орієнтовною площею 172 га станом на момент прийняття рішення були неуспадкованими земельними частками (паями) і відповідач-1, як орган місцевого самоврядування, був вправі передавати в оренду земельні ділянки померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини або визнання її відумерлою в судовому порядку та був управителем спадщини в силу імперативних положень закону. Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що прокурором не було доведено порушень інтересів держави за поданим позовом.

Не погоджуючись з даним рішенням, Прокуратура Львівської області подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, не дотримано вимог статей 116, 122-126, 134 ЗК України, статей 1212, 1283, 1285 ЦК України, статей 86,236, 238 ГПК України.

Скаржник зазначає, що не зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів щодо правового статусу спірної землі, судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок, що органом місцевого самоврядування передано в оренду нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) відповідно до п. 12 постанови Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)".

Прокурор вказує, що матеріали справи не містять витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті громадян, безкоштовний доступ до якого згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли" №1533-VIII від 20.09.2016 має місцевий орган самоврядування.

На думку скаржника, судом не враховано відсутність доказів, що Гологірська сільська рада зверталась у встановленому порядку (ст.1277 ЦК України) щодо визнання спадщини відумерлою, а також, що орган місцевого самоврядування в порушення вимог земельного законодавства розпорядився спірними земельними ділянками, які є несформованими за вимогами ст. 79-1 ЗК України.

Окрім того, місцевим господарським судом не спростовано того факту, що державна реєстрація договорів оренди землі від 07.04.2017 у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не проводилась, відтак, право оренди земельної ділянки в порядку, визначеному статтями 125, 126 ЗК України, не виникло.

Прокурор вважає, що судом не дано оцінки доказам розташування переданих в оренду земель, з яких вбачається, що останні розташовані на території Гологірської сільської ради за межами населеного пункту, що свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування не мав права розпоряджатися спірною землею, яка знаходиться в адміністративних межах відповідної ради, проте розташована за межами населеного пункту.

На думку скаржника, рішення сільської ради №124 від 07.04.2017 не відповідає нормам ст. 1277 ЦК України.

Також прокурор зазначає, що договорів на управління спадщиною Гологірською сільською радою в порядку ст. 1285 ЦК України не укладено.

Разом з тим, скаржник вважає, що договори оренди земельної ділянки укладено не з метою охорони спадкового майна, а з прихованою метою для отримання прибутку.

Крім того, на думку прокурора є помилковим в силу приписів п.2 ст. 121 Конституції України, ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" висновок місцевого господарського суду про відсутність у прокурора законних підстав для звернення з даною позовною заявою. При цьому, зазначає прокурор, судом не враховано, що у даному спорі орган місцевого самоврядування, який мав здійснювати охорону спадкового майна в інтересах спадкоємців, не здійснював належним чином своїх функцій та розпорядився землями, які не належать до земель комунальної власності та розташовані за межами населеного пункту, тому є відповідачем у даній справі.

В судовому засіданні прокурор доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просить рішення Господарського суду Львівської області від 30.10.2018 у справі №914/465/18 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх. № ЗАГС 01-04/418/18 від 21.01.2019), просить суд рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 участі уповноваженого представника в судовому засіданні жодного разу не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши представників учасників справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

07.04.2017 року Гологірською сільською радою Золочівського району Львівської області було прийнято рішення № 124 Про погодження передачі земель в оренду Гологірською сільською радою ТзОВ Захід-Агро МХП (а.с 20).

Даним рішенням відповідач-1 вирішив: погодити передачу в оренду ТзОВ Захід-Агро МХП земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на які відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунені від права на спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовилися від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, згідно зі списком, що додається, орієнтовною площею 172 га терміном на 7 років, але не довше, ніж до моменту державної реєстрації права власності за спадкоємцем на таку земельну ділянку; встановити розмір орендної плати на рівні 7% від НГО (п.2 Рішення); уповноважити Гологірського сільського голову підписати з ТзОВ Захід-Агро МХП відповідні договори оренди земельних ділянок (п.3 Рішення).

07.04.2017 між Гологірською сільською радою (орендодавець) та ТзОВ ОСОБА_4 МХП (орендар) укладено договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини (а.с. 21-23).

Відповідно до п. 1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 171,7613 га.

Пунктом 7 договору оренди встановлено, що він набирає чинності з дня підписання сторонами і діє протягом 7 (семи) років, але в будь-якому випадку не довше ніж до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішення суду про визнання спадщини відумерлою.

Згідно з актом прийому-передачі (земельної ділянки) за договором оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що входить до складу спадщини від 07.04.2017 року, Гологірська сільська рада, як орендодавець, передала, а ТзОВ Захід-Агро МХП, як орендар, прийняло в оренду земельні ділянки загальною площею 171,7613 га, розташовані на території Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області (а.с 24).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Законом України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), Законом України Про оренду землі та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з статтею 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Водночас, за змістом статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, в оренду були передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 172 га, власники яких померли, а спадкоємці за законом чи заповітом відсутні чи не прийняли спадщину. Станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, спадкоємці померлих фізичних осіб у встановленому законом порядку не прийняли спадщини та не оформили ні права власності на земельні ділянки, ні права власності на земельні частки (паї).

За змістом положень Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), земельні частки (паї), на які підтверджувальний документ уже отриманий, але власник не розпорядився ним належним чином (не подав заяву про виділення в натурі (на місцевості) для передання в оренду чи сумісного обробітку), а також земельні частки (паї), власники яких не оформили право власності або померли, а їх спадкоємці не прийняли спадщину, до якої входять земельні частки (паї) відносяться до категорії нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв).

При цьому, згідно з розясненням Державного агентства земельних ресурсів №7295/17/6-12 від 14.05.2012, невитребувані земельні частки (паї) не є землями державної власності чи комунальної власності.

Таким чином, земельні ділянки загальною площею 171,7613 га, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, входили як неуспадковані земельні частки (паї).

З урахуванням викладеного, зазначені неуспадковані земельні частки (паї) не є землями державної власності чи комунальної власності, а тому розпорядження даними земельними частками не належить до компетенції Головного управління Держгеокадастру в Львівській області.

Згідно з ч.5 ст.4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов'язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки (ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до ст.1285 ЦК України, якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що укладення договору на управління спадщиною з іншою особою є загальним правилом.

Проте, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту щодо спадщини, до складу якої входить земельна ділянка, особою, яка управляє такою спадщиною є автоматично в силу закону сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, що не потребує додаткового укладення договору на управління спадщиною, при тому, що ч.1ст.1285 ЦК встановлює, що в населених пунктах, де немає нотаріуса, - саме відповідний орган місцевого самоврядування, яким в даному випадку є відповідач-1, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладає договір на управління спадщиною з іншою особою.

Вищевказане повністю спростовує доводи прокурора щодо незаконності дій відповідача-1 внаслідок відсутності у нього укладеного договору на управління спадщиною.

Крім того, положення наведених ч.5 ст.4, ч.6 ст.19 Закону та ч.1 ст.1285 ЦК України, зокрема, що особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є саме сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, і, що саме ця особа виступає орендодавцем такої земельної ділянки, в свою чергу підтверджують обґрунтованість висновків місцевого суду, що в даному випадку не має значення, знаходиться дана земельна ділянка в межах населеного пункту чи за його межами, головне, що на території відповідної ради.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.1283 ЦК України охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою.

Нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням підприємств, установ, організацій, громадян, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна.

Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини, або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою.

На підставі вищенаведеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що оскільки спірна земельна ділянка площею 171,7613 га знаходиться на території Гологірської сільської ради, то остання вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу-2, а тому протилежні доводи прокурора є необґрунтованими.

Доводи прокурора, що судами не враховано відсутність доказів, що Гологірська сільська рада зверталась у встановленому порядку (ст.1277 ЦК України) щодо визнання спадщини відумерлою, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги з наступних підстав.

Як встановлено судом вище, в даному випадку відповідач-1 діяв відповідно до повноважень сільської ради щодо управління спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, і згідно яких вона має право передати таку земельну ділянку в оренду саме на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою.

Разом з тим, відповідно до абз.1 ч.1, ч.ч.2, 3 ст.1277 ЦК України:

1. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

2. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

3. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням."

Отже за результатами подачі заяви про визнання спадщини відумерлою та прийняття відповідного рішення судом відповідач-1 вже б діяв не відповідно до повноважень сільської ради щодо управління спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, і згідно яких вона має право передати таку земельну ділянку в оренду саме на строк, зокрема, до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, а як власник відповідного майна після набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, тобто, зовсім в іншому статусі щодо спірного майна.

Аналогічні позиції викладені і в постановах Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №914/2613/17, від 20.11.2018 у справі №914/2588/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що Гологірська сільська рада вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу-2.

Окрім того, колегія суддів зазначає наступне:

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан субєктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права повязано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 393 цього кодексу передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно із пунктом "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). (пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, пункти 16 постанови від 04.09.2018 у справах № 915/1279/17, № 915/1284/17, пункт 15 постанови № 915/1283/17).

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

При цьому, у разі порушення права на земельну ділянку його захист, у тому числі у визначений статтями 21, 393 ЦК України та пунктом "г" частини 3 статті 152 ЗК України спосіб, здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обґрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача (пункт 15 постанови Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/17).

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави. При цьому, порушення прав та інтересів держави обґрунтовує тим, що державним інтересом в даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів, що полягає у правильному застосуванні законодавства.

Однак, враховуючи все вищевикладене в сукупності, зокрема і встановлені судом обставини наявності у Гологірська сільська рада права на прийняття оскаржуваного рішення, а також те, що оскаржуваним рішенням в оренду було передано земельні ділянки, які не належать ні до земель державної, ні до земель комунальної власності, суд апеляційної інстанцій не погоджуються з доводами прокурора про порушення оскаржуваним рішенням відповідача-1 інтересів держави.

Єдиним аргументом, який міг би свідчити про порушення прав та інтересів держави та слугувати підставою для задоволення позовних вимог, це законодавче віднесення повноважень щодо передачі земельних ділянок до компетенції органів державної влади, а не органів місцевого самоврядування. Однак, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач-1 своєї компетенції щодо прийняття оскаржуваного рішення не порушив.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову та вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 30.10.2018 у справі № 914/465/18 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростовали правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу відповідачами належними та допустимими доказами підтверджено свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.10.2018 у справі № 914/465/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.П. Дубник

ОСОБА_1