П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 913/355/15

Провадження № 12-6гс19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Рогач Л. І.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Саприкіної І. В., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Інституту рослинництва ім. В. Я. Юр'єва Національної академії аграрних наук України (далі - Інститут) на постанову Східного апеляційного господарського суду від 14 листопада 2018 року (судді Плахов О. В., Геза Т. Д., Шутенко І. А.) та ухвалу Господарського суду Луганської області від 1 серпня 2018 року (суддя Іванов А. В.), прийняті за результатами розгляду скарги Інституту на бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області (далі - ГУ ДКС у Луганській області) з примусового виконання рішення Господарського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року у справі № 913/355/15 за позовом Інституту до Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О. Н. Соколовського» про стягнення 125 172,71 грн, і встановила:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст вимог скарги

1.1. Рішенням Господарського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року у справі № 913/355/15 позов Інституту до Державного підприємства «Дослідне господарство «Агроспілка» Національного наукового центру «Інститут ґрунтознавства та агрохімії імені О. Н. Соколовського» про стягнення 125 172,71 грн задоволено, з відповідача на користь Інституту стягнуто борг та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2503,46 грн.

1.2. На виконання вказаного рішення Господарського суду Луганської області було видано відповідний наказ.

1.3. У серпні 2018 року Інститут звернувся до Господарського суду Луганської області зі скаргою в порядку статті 339 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), в якій просив суд визнати незаконною бездіяльність ГУ ДКС у Луганській області та зобов'язати цей орган здійснити примусове виконання рішення у справі № 913/355/15.

1.4. Позивач вважав, що тривале невиконання рішення суду та відмова ГУ ДКС у Луганській області виконати судовий наказ з тих підстав, що дія Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) не поширюється на рішення суду, стягувачем за яким є державне підприємство, а тому наказ не може бути виконаний за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, свідчить про порушення прав позивача на доступ до правосуддя та є безумовною підставою для задоволення скарги.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Ухвалою Господарського суду Луганської області від 1 серпня 2018 року у справі № 913/355/15 відмовлено у відкриті провадження за скаргою Інституту на бездіяльність ГУ ДКС у Луганській області на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України, роз'яснено, що заявлені вимоги за скаргою підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

2.2. Місцевий господарський суд, ураховуючи характер спірних правовідносин, виходив з того, що спори, які виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, встановленому Законом № 4901-VI, розглядаються адміністративним судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

2.3. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 14 листопада 2018 року ухвалу Господарського суду Луганської області від 1 серпня 2018 року у цій справі залишено без змін.

3. Короткий зміст касаційної скарги, надходження справи до Великої Палати Верховного Суду

3.1. У грудні 2018 року Інститут звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив ухвалу та постанову скасувати, матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції для здійснення судового контролю за виконанням рішення у цій справі.

3.2. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 20 грудня 2018 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Інституту, витребував з Господарського суду Луганської області матеріали справи № 913/355/15, надав учасникам справи строк для подання відзивів, а ухвалою від 21 січня 2019 року справу № 913/355/15 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно із частиною шостою статті 302 ГПК України.

3.3. Мотивуючи ухвалу, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що Інститут у касаційній скарзі не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що заявлені ним вимоги за скаргою на бездіяльність органу з примусового виконання рішення підлягають розгляду адміністративними судами, оскільки здійснення судового контролю за виконанням судового рішення у справах, віднесених законом до юрисдикції господарських судів, в порядку іншого судочинства, є помилковим. Таким чином, на думку скаржника, має місце порушення правил предметної юрисдикції.

3.4. Ухвалою від 5 лютого 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла справу № 913/355/15 до свого провадження та призначила її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

4. Мотиви, якими керується Велика Палата Верховного Суду, та застосоване нею законодавство

4.1. Вирішуючи питання щодо юрисдикції спору в цій справі, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

4.2. Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

4.3. Статтею 326 ГПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

4.4. Згідно зі статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

4.5. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

4.6. У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону № 1404-VIII).

4.7. Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 1 Закону № 1403-VIII, відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

4.8. Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону № 1404-VIII).

4.9. Державний виконавець (виконавець) зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII).

4.10. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону № 1404-VIII ).

4.11. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

4.12. Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд міністра фінансів України пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

4.13. Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

4.14. За правилами пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

4.15. За положеннями зазначеного Порядку безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов'язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

4.16. Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку про те, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом № 1404-VIII, а є встановленою Порядком особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

4.17. Відповідно до положень пункту 15 Порядку дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте в цьому Порядку не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

4.18. Разом з тим Закон № 1404-VIII установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 цього Закону). Водночас можливості та порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

4.19. ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, також не визначено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства.

4.20. Відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

4.21. Наведені норми права є підставою для висновку про те, що ГПК України та Закон № 1404-VIII передбачають порядок оскарження лише рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час примусового виконання ними судових рішень і лише до судового органу, який видав виконавчий документ.

4.22. Водночас Держказначейство - не орган примусового виконання судових рішень, як уже зазначалося в цій постанові, а згідно з пунктом 1 Положення центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

4.23. Разом з тим згідно з положеннями частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

4.24. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

4.25. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

4.26. Отже, з огляду на характер правовідносин у цій справі Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про неможливість розгляду скарги Інституту на дії ГУ ДКС у Луганській області в порядку господарського судочинства.

5. Висновок щодо застосування норм права

5.1. Спори, які виникають під час здійснення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, своїх повноважень щодо виконання судових рішень, відповідно до Порядкурозглядаються адміністративними судами за нормами, визначеними КАС України.

5.2. Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в її постановах від 20 червня 2018 року у справі № 916/1227/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 916/376/15-г, від 12 вересня 2018 року у справі № 916/223/17 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 905/2087/17, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. За частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.2. З огляду на викладене постанова суду апеляційної інстанції та ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження за скаргою Інституту підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

6.3. Зважаючи на висновок Великої Палати Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу Інституту рослинництва ім. В. Я. Юр'єва Національної академії аграрних наук України залишити без задоволення.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 14 листопада 2018 року та ухвалу Господарського суду Луганської області від 1 серпня 2018 року в справі № 913/355/15 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Л. І. Рогач

Судді Н. О. Антонюк О. Р. Кібенко
С. В. Бакуліна В. С. Князєв
В. В. Британчук Н. П. Лященко
Д. А. Гудима Л. М. Лобойко
В. І. Данішевська І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська