РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2019Справа № 910/14705/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Київ термінал»

третя особа-1 на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору комунальна корпорація «Київавтодор»

третя особа-2 на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на

предмет спору комунальне підприємство «Київський метрополітен»

про визнання договору укладеним

Представники:

від позивача Глущенко Д.В. (за дов.)

від відповідача Заміховський М.М. - договір про надання правової допомоги

від третьої особи-1 не прибув

від третьої особи-2 Костильов В.А. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся з позовом Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Київ термінал» про визнання укладеним договору про врегулювання питань, пов'язаних із розірванням інвестиційного договору від 18.05.2007 № 049-13/І/20 про інвестування комплексної реконструкції Харківської площі з будівництвом транспортної розв'язки в різних рівнях Харківської площі в ув'язці зі станцією метрополітену, розміщенням автовокзалу, торговельних комплексів та автостоянок в редакції позивача.

Позовні вимоги мотивовані наявністю спору між сторонами з приводу умов, на яких повинен бути укладений договір про врегулювання питань, пов'язаних із розірванням інвестиційного договору від 18.05.2007 № 049-13/І/20 про інвестування комплексної реконструкції Харківської площі з будівництвом транспортної розв'язки в різних рівнях Харківської площі в ув'язці зі станцією метрополітену. Інвестиційний договір, що укладений 18.05.2007 за № 049-13/І/20, розірвано 19.12.2013 шляхом укладення відповідної додаткової угоди, умовами якої (п. 4) передбачено обов'язок відшкодування інвестору (відповідачу) збитків. Позивач вважає, що відшкодування збитків повинно здійснюватись на умовах окремого договору, який підлягає укладенню в його редакції. Оскільки відповідач на надав відповіді на надісланий позивачем проект договору (надіслано 03.08.2018 з листом 01.08.2018), позивач звернувся до суду з позовом про укладення цього договору за рішенням суду.

Суд своєю ухвалою від 08.11.2018 відкрив провадження у справі № 910/14705/18, постановив розгляд останньої здійснювати у порядку загального позовного провадження та залучив до участі у справі третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору комунальну корпорацію «Київавтодор» та комунальне підприємство «Київський метрополітен».

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі, посилаючись на такі обставини:

- договір про врегулювання питань, пов'язаних з розірванням інвестиційного договору від 18.05.2007 № 049-13/І/20, не укладено внаслідок недосягнення згоди щодо істотних умов. При цьому відповідач вважає, що ним дотриманий порядок врегулювання питань, пов'язаних з компенсацією збитків, що визначений додатковою угодою, якою розірвано інвестиційний договір від 18.05.2007 № 049-13/І/20;

- відповідач не отримував проект договору, який надсилався з листом від 01.08.2018;

- стаття 187 Господарського кодексу України не відносить подібний договір до договорів, укладення яких здійснюється за рішенням.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що проект договору про врегулювання питань, що був надісланий з листом 01.08.2018, надсилався на адресу, зазначену в листах відповідача (01004, м. Київ, вул. Рогніденська, 3, оф. 6). Обґрунтовуючи можливість укладення цього договору за рішенням суду, позивач посилається на п. 5 додаткової угоди, якою розірвано інвестиційний договір від 18.05.2007 № 049-13/І/20, вважаючи цей пункт попереднім договором.

Комунальне підприємство «Київський метрополітен» та комунальна корпорація «Київавтодор» у поданих суду поясненнях не висловило свою позицію щодо позову.

Відповідач подав ряд заяв клопотань:

- клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 2 ст. 43 ГПК України, оскільки позов є безпідставним. Відповідач вважає, що позов є штучним та очевидно безпідставним з огляду на те, що договір не відноситься до категорії договорів, укладення яких є обов'язковим для сторін.

Вирішуючи це клопотання суд виходить з такого.

Положення ст. 4 ГПК України щодо права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та ч. 2 ст. 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У матеріальному сенсі позов - це право на задоволення своїх позовних вимог. У процесуальному сенсі позов - це звернена до суду вимога про захист своїх прав та інтересів. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Водночас, право подання позовної заяви, як будь-яке суб'єктивне право, яким є міра свободи, тобто міра можливої поведінки правомочної особи у правовідносинах, має межі свого здійснення. Об'єктивним критерієм визначення межі здійснення суб'єктивного права є неможливість використання його на шкоду правам інших осіб. Таке використання свого права є зловживання ним, застереження щодо неприпустимості такої поведінки містить процесуальний закон - ст. 43 ГПК України.

За приписами частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. До таких дій, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Штучний - значить схожий на справжній. Отже, незважаючи на наявність формальних характеристик та дотримання обов'язкових вимог, які є зовнішніми критеріями легітимності позову у процесуальному сенсі як зверненої до суду вимоги, саме мета, як складова матеріального сенсу позову, буде тим критерієм, що розмежовуватиме його дійсний від штучного характери.

Очевидно штучний характер позову є нерозривно пов'язаний з його завідомою безпідставністю, що є необхідним для застосування п. 3. ч. 2 ст. 43 ГПК України. Така вказівка закону свідчить про умисний (цілеспрямований) характер дій позивача та дає змогу відрізнити зловживання процесуальними правами від реалізації права особи на звернення до суду за судовим захистом.

Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач завчасно (заздалегідь наперед) усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також завдання господарського судочинства, звернувся з таким позовом.

Про цілеспрямований характер зловживання своїми процесуальними правами, а також завчасне усвідомлення безпідставності позову можуть свідчити дії позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній.

Водночас, різне тлумачення та розуміння сторонами матеріального сенсу позову, як права на задоволення позовних вимог, не є обставиною, за якою позов можна кваліфікувати як завідомо безпідставний та штучний. Відповідачем не наведено фактичних даних про те, що дійсна мета цього позову - заблокувати інший спір, а не встановлення фактичних обставин наявності чи відсутності можливості укладення договору за рішенням суду.

З огляду на це суд відмовив у задоволенні клопотання, про що постановив протокольну ухвалу від 06.12.2018;

- заяву про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору. Обґрунтовуючи мотиви заяви, відповідач зазначив, що обов'язок укладення такого правочину законодавством не передбачений, сторони не досягли згоди щодо істотних умов правочину, оскільки жодна із сторін не акцептувала оферту іншої сторони в розумінні ст. ст. 642, 643 ЦК України, правочин про врегулювання питань, пов'язаних із розірванням інвестиційного договору, сторонами не укладено.

Відсутність предмету спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами. Обставини, наведені відповідачем в обґрунтування свого клопотання, можуть свідчить про необґрунтованість позовних вимог, водночас не спростовують факт існування спору. З огляду на це суд відмовив у закритті провадження у справі, про що постановив протокольну ухвалу 14.01.2019;

- заяву про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/17647/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київ термінал» до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення завданих розірванням інвестиційного договору № 049-13/і/20 від 18.05.2007 прямих збитків у розмірі 24460997 доларів США та упущеної вигоди у розмірі 74047924 доларів США.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатись на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозоляють встановлювати та оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Вирішення переддоговірного спору жодним чином не є наслідком встановлення права сторони на стягнення збитків і її розміру, а тому у цьому випадку відсутня об'єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, з огляду на що 14.01.2019 суд постановив протокольну ухвалу про відмову у зупиненні провадження у справі.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

У 2007 році (18 травня) між Головним управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (нова назва - Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (організатор конкурсу), товариством з обмеженою відповідальністю «Київ термінал» (інвестор), комунальною корпорацією «Київатодор» (далі - КК «Київатодор») та комунальним підприємством «Київський метрополітен» (далі - КП «Київський метрополітен»), укладено інвестиційний договір № 049-13/і/20 про інвестування комплексної реконструкції Харківської площі з будівництвом транспортної розв'язки в різних рівнях Харківської площі в ув'язці зі станцією метрополітену, розміщенням автовокзалу, торгівельних комплексів та автостоянок (далі - Інвестиційний договір).

Предметом Інвестиційного договору (п. 1.1) є інвестування комплексної реконструкції Харківської площі з будівництвом транспортної розв'язки в різних рівнях Харківської площі в ув'язці зі станцією метрополітену, розміщенням автовокзалу, торговельних комплексів та автостоянок (далі - об'єкт інвестування).

Інвестиційний договір реалізований не був внаслідок прийняття сторонами добровільного рішення про розірвання. Додаткова угоди про розірвання Інвестиційного договору (далі - Додаткова угода) укладена сторонами 19.12.2013.

У Додатковій угоді сторони узгодили, що розірвання Інвестиційного договору здійснено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування - Київською міською радою, рішення щодо використання земельної ділянки для суспільних потреб (рішення від 02.10.2013 № 64/9652), що є підставою для застосування ст. 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (п. 3 Додаткової угоди).

Сторони визначили, що понесені відповідачем витрати на виконання Інвестиційного договору, є збитками (п. 2 Додаткової угоди), які підлягають відшкодуванню відповідачу (п. 4 Додаткової угоди), порядок, строки та спосіб відшкодування яких будуть визначені сторонами шляхом укладення правочину про врегулювання питань, пов'язаних із розірванням Інвестиційного договору, в тридцятиденний строк з моменту надання відповідачем позивачу висновку щодо вартості спричинених збитків, підготовленого оцінювачем, задля опрацювання позивачем спільно з профільними структурними підрозділами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) механізму відшкодування збитків, спричинених відповідачу розірванням Інвестиційного договору (п. 5 Додаткової угоди).

Власний проект договору про врегулювання питань, пов'язаних з розірванням Інвестиційного договору, було надіслано відповідачем позивачу разом з листом від 15.12.2016 № 108/1. Крім проекту договору було надіслано звіт про оцінку вартості збитків та рецензію на звіт. Позивач не погодив запропонований відповідачем проект з огляду на неузгодженість розміру визначених у ньому збитків (лист від 18.01.2017).

Протягом 2017 та 2018 років між позивачем та відповідачем здійснювалось листування щодо документального підтвердження розміру запропонованих у проекті договору збитків, яке не містило пропозицій про укладення договору.

Така пропозиція з проектом договору була надіслана позивачем відповідачу 03.08.2018 з листом від 01.08.2018. Проект договору про врегулювання питань, пов'язаних з розірванням Інвестиційного договору, позивач виклав у власній редакції, в якій він просить укласти договір за рішенням суду. Цей проекту договору позивачем надсилався відповідачу за адресою: 01004, м. Київ, вул. Рогніденська, 3 оф. 6, і останнім отриманий не був, про що свідчить інформація з офіційного сервісу ПАТ «Укрпошта» про відстеження відправлення за трек-номером 924. Незважаючи на те, що неодержання проекту договору фактично позбавило відповідача можливості реалізувати свої права пропонувати умови на досудовому етапі, наявні обставини свідчать про існування між сторонами спору з приводу запропонованого позивачем проекту.

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

Зокрема, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договору як юридичному факту властиві такі ознаки:

- в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному;

- договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб'єктів. У зв'язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), суть якої розкрита у ст. 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору є багатоаспектним поняттям, яке включає в себе різні прояви: прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини, самостійний вибір того, з ким буде вступати у правовідносини, визначення умов договору тощо. Укладання договору є наслідком збігу волі та волевиявлення сторін, що забезпечує свободу договору. З огляду на це стороннє втручання у процедуру укладання договору, тобто формування волі і волевиявлення сторін, носить обмежений характер, який, в першу чергу, залежить від наявності спільної згоди сторін на таке втручання.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно зі ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Водночас, між позивачем та відповідачем відсутня згода щодо передачі до суду спору з приводу укладення договору про врегулювання питань, пов'язаних з розірванням Інвестиційного договору, в редакції, запропонованій позивачем.

Додаткові випадки укладення договору за рішенням суду наведені у ст. 187 ГК України. Відповідно до цієї норми спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Оцінюючи наявність інших, визначених ст. 187 ГК України, підстав судового втручання у процедуру укладення договору, запропонованого позивачем, суд виходить з такого.

Правові засади здійснення оцінки майна визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001, № 2658-III, нормами якої передбачено обов'язковість проведення незалежної оцінки майна у випадках визначення збитків або розміру відшкодування (ст. 7) за замовленням органів державної влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюється шляхом укладання договорів з суб'єктами оціночної діяльності - суб'єктами господарювання, визначеними на конкурсних засадах у порядку, встановленому законодавством (ст. 10).

Водночас, визначаючи гарантії прав суб'єктів інвестиційної діяльності (ст. 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність»), законодавець, наділяючи суб'єкта інвестиційної діяльності правом на відшкодування збитків внаслідок прийняття державними або іншими органами актів, що порушують права інвесторів і учасників інвестиційної діяльності, не передбачив обов'язковість забезпечення цього права договірним способом. Отже, визначена законом реалізація цього права і його захист здійснюється шляхом відшкодування збитків за рішенням суду, та не пов'язані з обов'язковістю укладення окремого правочину щодо умов їх сплати.

Таким чином договір, укладення якого в редакції позивача є предметом позову, не віднесений до договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону. Також цей договір не пов'язаний з державним замовленням.

Не погоджується суд з доводами позивача про те, що укладення договору про врегулювання питань, пов'язаних з розірванням Інвестиційного договору, стосується виконання попереднього договору, яким, на його думку є п. 5 Додаткової угоди.

У п. 5 Додоткової угоди сторони передбачили, що порядок, строки та спосіб відшкодування збитків будуть визначені сторонами шляхом укладення правочину про врегулювання питань, пов'язаних із розірванням Інвестиційного договору, в тридцятиденний строк з моменту надання відповідачем позивачу висновку щодо вартості спричинених збитків, підготовленого оцінювачем, задля опрацювання позивачем спільно з профільними структурними підрозділами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) механізму відшкодування збитків, спричинених відповідачу розірванням Інвестиційного договору.

В розумінні ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Отже, для того, щоб документ породжував певні наслідки як попередній договір, він має відповідати ознакам попереднього договору, наведеним у ст. 635 ЦК України, зокрема:

- повинен містити зобов'язання сторін протягом певного строку (у певний термін) укласти в майбутньому основний договір на умовах, встановлених попереднім договором;

- істотні умови обумовлюються, як правило, на стадії попереднього договору;

- попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Сукупна наявність цих умов дає можливість кваліфікувати домовленість сторін як попередній договір, внаслідок якого виникає двостороннє зобов'язання для сторін укласти основний договір, яке, у випадку ухилення від виконання, може бути реалізовано шляхом пред'явлення відповідного позову.

Зміст п. 5 Додаткової угоди не містить обов'язку сторін протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому і умови, на яких він повинен бути укладений. Тому п. 5 Додаткової угоди не є попереднім договором у розумінні ст. 635 ЦК України і, відповідно, з нього не виникає обов'язок сторін укласти основний договір.

Статтею 4 Господарського процесуального Кодексу України передбачено право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 1 статті 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звертаючись до суду позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ст. 16 Цивільного Кодексу України, який повинен бути спрямований на реальне відновлення порушених прав позивача.

Ця норма кореспондується з положеннями ст. 20 ГК України, якою визначено також способи захисту суб'єктом господарювання та споживачем своїх прав і законних інтересів.

За змістом ст. 19 Конституції України, ст. 14 Цивільного кодексу України не допускається постановлення судових рішень, які зобов'язують до вчинення дій, які не є обов'язковими за законом, а також рішень, які передбачають втручання в компетенцію органу управління.

Виходячи з цього, оскільки втручання у процедуру укладання договору, редакцію якого запропонував позивач, тобто формування волі і волевиявлення сторін, не належить до компетенції суду, і суд, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, правові підстави для захисту права позивача обраним ним шляхом відсутні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю «Київ термінал» відмовити повністю.

Судові витрати покласти на Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України».

Повний текст рішення складено 12.03.2019.

Суддя С. А. Ковтун