ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

м. Київ

27.02.2019

Справа № 910/16829/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження

справу № 910/16829/18

за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м. Київ,

до житлово-будівельного кооперативу «Харчовик-4», м. Київ,

про стягнення 125 629,52 грн.,

без виклику представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.12.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі – Компанія) до житлово-будівельного кооперативу «Харчовик-4» (далі – Кооператив) про стягнення заборгованості за договором на послуги водопостачання та водовідведення від 13.02.2004 №03718/4-04 (далі – Договір), а саме: 110 844,61 грн. заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення; 2 429,17 грн. втрат від інфляції; 2 286,52 грн. 3% річних; 4 526,99 грн. пені та 5 542,23 грн. штрафу, а всього 125 629,52 грн.

Компанія обґрунтовує позовні вимоги таким:

- 13.02.2004 Компанією (постачальник) та Кооперативом (абонент) було укладено Договір, за умовами якого постачальник зобов’язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов’язується розраховуватися за вищезазначені послуги згідно з умовами Договору та правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65;

- Компанія виконала покладені на неї зобов’язання відповідно до Договору, надаючи Кооперативу послуги з водопостачання та водовідведення цілодобово, натомість відповідач неналежно виконав умови Договору; повної, своєчасної та систематичної оплати отриманих послуг не здійснив;

- в період з 01.11.2016 по 31.08.2018 позивач надав послуги з водопостачання і водовідведення на суму 262 138,53 грн., у свою чергу, відповідачем було сплачено 151 293,92 грн., внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 110 844,61 грн.;

- 13.11.2018 Компанія направила на адресу Кооперативу вимогу №12009/12/8/0218 про сплату заборгованості, яка залишилася без належного реагування;

- крім суми заборгованості позивачем нараховано 2 429,17 грн. втрат від інфляції; 2 286,52 грн. 3% річних; 4 526,99 грн. пені та 5 542,23 грн. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Позивач 29.12.2018 подав суду оригінали документів, копії яких долучено до позовної заяви.

Судом оглянуто оригінали документів, встановлено їх відповідність наявним в матеріалах справи копіям та листом від 02.01.2019 повернуто такі оригінали документів позивачу.

Відповідач 10.01.2019 подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Крім того, 10.01.2019 відповідач подав суду клопотання: про витребування у позивача відповіді на лист Кооперативу від 14.12.2018 №88 про надання в максимально короткий строк інформації щодо розрахункового рахунку для сплати коштів методам розщеплення колективним споживачем, яким є Кооператив; про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Клопотання мотивовано тим, що: позивач ухиляється від надання відповіді на вказаний лист, а в платіжних вимогах-дорученнях, які знаходяться в матеріалах справи зазначений ПАТ «Банк Кредит-Дніпро» та розрахунковий рахунок №903; зазначений рахунок застосовується для сплати індивідуальними користувачами, а не для колективних споживачів, яким є Кооператив.

Відповідно до частин першої і другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Розглянувши клопотання відповідача, суд дійшов висновку про те, що воно не підлягає задоволенню оскільки Кооперативом не обґрунтовано, які саме обставини має підтвердити або спростувати такий доказ.

Що ж до клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, то суд дійшов висновку про його відхилення з огляду на таке.

Заявник жодним чином не мотивує необхідність розгляду даної справи у порядку загального провадження, посилаючись лише на формальні підстави.

Позивач 21.01.2019 подав суду відповідь на відзив, в якій заперечив проти викладених у відзиві доводів.

Відповідач 29.01.2019 подав суду заперечення.

Позивач 12.02.2019 подав суду додаткові пояснення.

Відповідач 18.02.2019 подав суду відзив на додаткові пояснення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позов, відповідь на відзив, заперечення та відзив на додаткові пояснення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

13.02.2004 Компанією (постачальник) і Кооперативом (абонент) укладено Договір, за умовами якого:

- за Договором постачальник зобов’язується надати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов’язується розраховуватися за зазначені послуги згідно з умовами Договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №56 (далі – Правила №65) (пункт 1 Договору);

- постачальник:

• забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 «Вода питна»;

• приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимих концентрацій шкідливих речовин (пункт 2.1 Договору);

- абонент, зокрема:

• сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством України; у разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до Договору;

• при зміні банківських та казначейських реквізитів повідомляє про це постачальника у семиденний термін (пункт 2.2 Договору);

- кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником; зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента; для абонентів із стабільним об’ємом водоспоживання (або незначним коливанням), зняття показників може здійснюватись один раз на квартал (пункт 3.1 Договору);

- кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника та інших способів визначення об’ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності з пунктом 21.2 Правил №65 (пункт 3.3 Договору);

- абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленими органами виконавчої влади у п’ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи; постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи абонента (пункт 3.4 Договору);

- у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов’язаний у 5-тиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акта в цей же термін; при невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом (пункт 3.5 Договору);

- постачальник щомісячно направляє до банківської установи абонента платіжний документ (дебетове повідомлення, вимогу-доручення тощо) для оплати за надані йому послуги згідно з Договором; оплата проводиться шляхом зарахування грошових коштів, що надійшли від абонента на розрахунковий рахунок постачальника; в разі утворення заборгованості за надані послуги, всі кошти, що надходять від абонента, першочергово зараховуються в погашення боргу; оплата може проводитися абонентом за згодою постачальника іншими способами, що не заборонені законодавством (пункт 3.6 Договору);

- за безпідставну відмову від оплати послуг абонент сплачує штраф у розмірі 5% від несплаченої суми (пункт 4.1 Договору);

- за несвоєчасну оплату послуг абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 4.2 Договору);

- Договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами (пункт 7.1 Договору);

- Договір може бути розірваний за згодою сторін; Договір може бути розірвано у судовому порядку на вимогу однієї із сторін у разі порушення другою стороною договірних зобов’язань; сторона, що бажає розірвати Договір, має письмово попередити про це другу сторону за один місяць; Договір може бути розірвано при умові обов’язкового погашення абонентом заборгованості за надані послуги (пункт 7.2 Договору).

Частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Надання послуг з постачання питної води та водовідведення позивачем підтверджується актами про зняття показань з приладів обліку, підписаними уповноваженими представниками сторін, а також реєстрами дебетових повідомлень.

Як вбачається з матеріалів справи за період з 01.11.2016 по 31.08.2018 відповідачу було нараховано до сплати 262 138,53 грн.

На підтвердження факту виконання Договору за вказаний період позивачем було надано акти про зняття показників з приладів обліку.

Матеріали справи містять докази часткового погашення відповідачем заборгованості за Договором у сумі 151 293,92 грн.

Разом з тим, документального підтвердження погашення заборгованості у сумі 110 844,61 грн. за Договором матеріали справи не містять.

Попередженням від 27.08.2018 №9219/8/8/02-18 позивач вимагав терміново сплатити заборгованість у сумі 146 141,43 грн.

Листом від 09.10.2018 №78 відповідач повідомив позивача про те, що у Кооперативу дійсно наявна перед позивачем заборгованість; на рахунку Кооперативу №452 накопичено для погашення заборгованості 102 554,97 грн.; проте вказаний рахунок арештовано Дніпровським райвідділом виконавчої служби м. Києва; у зв’язку з чим, Кооператив звернувся листом від 05.10.2018 №75 до вказаного відділу з проханням всі наявні кошти на арештованому рахунку перерахувати на розрахунковий рахунок Компанії для погашення заборгованості.

Вимогою від 13.11.2018 №12009/12//02-18 позивач вимагав оплатити заборгованість у сумі 189 873,12 грн. протягом семи днів з дня отримання такої вимоги.

Відповідач відповіді на вказану вимогу не надіслав.

Судом встановлено, що позивачем неодноразово надсилалися листи (копії яких наявні в матеріалах справи) відповідачу з проханням надати чинні реквізити Кооперативу, оскільки надіслані дебетові повідомлення за відомими позивачу реквізитами Кооперативу було повернуто Компанії банком відповідача без прийняття.

Проте, відповідач ігнорував прохання позивача, а натомість надсилав листи (копії яких наявні в матеріалах справи) з проханням надати підтвердження надходження до банківської установи відповідача дебетових повідомлень.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказує на те, що в реєстрі дебетових повідомлень, що є додатком до довідки банка від 18.10.2018 №51/12-1000, зазначено про те, що дебетові повідомлення надсилались Кооперативу за період з 01.11.2016 по 01.09.2018, проте, згідно з призначеннями, які вказані у реєстрі дебетових повідомлень, реєстром охоплено лише частину спірного періоду, а саме з 17.01.2018 по 17.08.2018.

Так, згідно з реєстром дебетових повідомлень, долученим до листа банка від 18.10.2018 №51/12-1000, періодом, за яким було надіслано до банківської установи дебетові повідомлення на р/р452, є лютий – серпень 2018 року.

Пунктом 1 Договору передбачено, що за Договором постачальник зобов’язується надати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент зобов’язується розраховуватися за зазначені послуги згідно з умовами Договору та Правил №65.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190 було затверджено Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (далі – Правила №190).

Відповідно до пункту 1.1 Правил №190 дані правила визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України.

Правила №190 є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб-підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Згідно з пунктом 2.1 Правил №190 договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України «Про питну воду та питне водопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги», яким, згідно з пунктом 2.2 Правил №190, визначаються істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Пунктом 3.1 Правил №190 передбачено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку.

Відповідно до пункту 3.7 Правил №190 розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Оскільки, обов’язок виконання сторонами вказаних нормативно-правових актів прямо передбачений Договором, то положення цих нормативно-правових є обов’язковими для виконання сторонами у справі.

Таким чином, на відповідача поширюється дія Правил №190, якими передбачено обов’язок споживачів сплачувати за спожиту питну воду та скид стічних вод щомісячно на основі показів засобів обліку.

Крім того, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про питну воду та питне водопостачання».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» питна вода – це вода, призначена для споживання людиною (водопровідна, фасована, з бюветів, пунктів розливу, шахтних колодязів та каптажів джерел), для використання споживачами для задоволення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб, а також для виробництва продукції, що потребує її використання, склад якої за органолептичними, мікробіологічними, паразитологічними, хімічними, фізичними та радіаційними показниками відповідає гігієнічним вимогам. Питна вода не вважається харчовим продуктом в системі питного водопостачання та в пунктах відповідності якості питної води.

Водовідведення – це діяльність із збирання, транспортування та очищення стічних вод за допомогою систем централізованого водовідведення або інших споруд відведення та/або очищення стічних вод.

Статтею 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено, що послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору, зокрема, з об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення водовідведення на підставі укладених ними договорів.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов'язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Також, на зазначені правовідносини поширює свою дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги», який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги – це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тому, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 221/515/15-а та від 05.10.2016 у справі №753/2526/16-ц.

Відповідач не заперечує надання належним чином позивачем послуг та відповідного фактичного користування ними.

Таким чином, у відповідача, який належним чином отримував послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.11.2016 по 31.08.2018 та користувався ними, виник прямий обов’язок відповідно до зазначених норм Правил №190 та законодавчих актів з оплати за фактичне користування наданими послугами у відповідний місяць, в якому послуги з водопостачання та водовідведення були надані та спожиті відповідачем.

Посилання відповідача на неотримання ним платіжних вимог-доручень на оплату і, як наслідок, відсутність у зв’язку з цим виникнення грошового зобов’язання, є безпідставними, оскільки обсяг водопостачання, тарифи та строки оплати відомі відповідачу, про що свідчать наявні в справі акти про зняття показань з приладів обліку, підписані представником відповідача без заперечень.

Крім того, відповідачем було змінено свої банківські реквізити, а в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач відповідно до пункту 2.2 Договору повідомив позивача про зміну своїх банківських реквізитів, відсутня додаткова угода про зміну таких банківських реквізитів, у зв’язку з чим у позивача було відсутня можливість фактичного надіслання дебетово-інформаційних повідомлень до банківської установи відповідача.

Що ж до решти доводів і аргументів Кооперативу, які викладені у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив і поясненнях, то слід вказати таке.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки до яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за Договором є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи ж відповідача, викладені у відзиві на позов, запереченнях та відзиві на додаткові пояснення, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами.

Крім заявленої суми основної заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача 2 429,17 грн. втрат від інфляції та 2 286,52 грн. 3% річних.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом перевірено розрахунок сум та періодів нарахування втрат від інфляції і 3% річних та встановлено, що вони правильні.

Отже, стягненню з відповідача підлягає 2 429,17 грн. втрат від інфляції та 2 286,52 грн. 3% річних.

Що ж до стягнення 4 526,99 грн. пені та 5 542,23 грн. штрафу, то слід зазначити таке.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з пунктом 4.1 Договору за безпідставну відмову від оплати послуг абонент сплачує штраф у розмірі 5% від несплаченої суми.

Відповідно до пункту 4.2 Договору за несвоєчасну оплату послуг абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок сум пені і штрафу та періодів їх нарахування, суд встановив, що вони правильні.

Отже, стягненню з відповідача підлягає 4 526,99 грн. пені та 5 542,23 грн. штрафу.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а; ідентифікаційний код 03327664) до житлово-будівельного кооперативу «Харчовик-4» (02183, м. Київ, вул. Ватутіна, 26; ідентифікаційний код 22908711) про стягнення 125 629,52 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з житлово-будівельного кооперативу «Харчовик-4» (02183, м. Київ, вул. Ватутіна, 26; ідентифікаційний код 22908711) на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а; ідентифікаційний код 03327664): 110 844 (сто десять тисяч вісімсот сорок чотири) грн. 61 коп. заборгованості; 2 429 (дві тисячі чотириста двадцять дев’ять) грн. 17 коп. втрат від інфляції; 2 286 (дві тисячі двісті вісімдесят шість) грн. 52 коп. 3% річних; 4 526 (чотири тисячі п’ятсот двадцять шість) грн. 99 коп. пені; 5 542 (п’ять тисяч п’ятсот сорок дві) грн. 23 коп. штрафу та 1 884 (одну тисячу вісімсот вісімдесят чотири) грн. 44 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.02.2019.

Суддя І.Д. Курдельчук