ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" лютого 2019 р. Справа№ 910/4377/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Дикунської С.Я.
суддів: Мальченко А.О.
Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на рішення Господарського суду міста Києва
від 02.10.2018 (повний текст рішення складено 16.10.2018)
у справі № 910/4377/18 (суддя Р.В. Бойко)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд»
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
за участю Військової прокуратури Центрального регіону України
про стягнення 276 879,67 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» (далі ТОВ «Вестєвробуд», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про стягнення 276 879,67 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №070316/1 від 01.03.2016 щодо повної та своєчасної оплати робіт з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (КТП), відтак просило стягнути з відповідача 224 133,37 грн. заборгованості, 32 097,13 грн. пені, 3 316,00 грн. 3 % річних та 17 333,17 грн.інфляційних втрат.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що Договір №070316/1 від 01.03.2016 не відповідає вимогам статей 22, 23, 48 Бюджетного кодексу України, оскільки є вчиненим за відсутності бюджетних призначень та асигнувань на його укладення, в зв`язку з чим відповідач у своєму відзиві відповідно до ст. 116 Бюджетного кодексу України просив суд визнати цей договір недійсним.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі №910/4377/18 задоволено заяву Військової прокуратури Центрального регіону України про вступ у справу та допущено прокурора до участі у справі №910/4377/18.
У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив, позивач заперечував доводи відповідача щодо невідповідності Договору №070316/1 від 01.03.2016 вимогам статей 22, 23, 48 Бюджетного кодексу України, а також вказував, що згідно з долученою до відповіді заяви свідка (керівника відповідача станом на дату укладення договору та прийняття виконання робіт за ним) роботи виконані позивачем належним чином та в повному обсязі.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/4377/18 позовні вимоги ТОВ «Вестєвробуд» задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ТОВ «Вестєвробуд» суму основного боргу в розмірі 187 458, 57 грн., 3% річних в розмірі 2 788, 77 грн., інфляційні втрати в розмірі 12 714, 99 грн. та судовий збір в розмірі 3 044, 44 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неправильного встановлення обставин справи щодо правовідносин за Договором, зокрема, вказує, що Договір № 070316/1 від 07 березня 2016 за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, а також є договором підряду на капітальне будівництво й не передбачає визначених ч. 5 ст. 318 ГК України умов. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції не встановлено порушень вимог Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за 01.08.2005 № 668, які є обов`язковими для врахування під час укладення та виконання відповідних договорів незалежно від джерел фінансування робіт, а також форми власності замовника та підрядника (субпідрядника), адже виконання послуг з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (КТП) Військової частини НОМЕР_1 здійснювалися без будь-якої затвердженої проектно-кошторисної документації між замовником та виконавцем. На переконання апелянта, судом також не вірно встановлено, що акти №1 та №2 огляду прихованих робіт від 20.03.2016 є належним доказом, оскільки підполковник ОСОБА_1 у період з 04.03.2016 по 23.03.2016 та з 25.03.2016 по 01.04.2016 перебував на лікуванні, що підтверджується Довідками тимчасової непрацездатності № 122 від 04.03.2016, № 178 від 14.03.2016, № 187 від 25.03.2016, а його підпис не може засвідчувати технічний нагляд з боку Військової частин НОМЕР_1 , оскільки ОСОБА_1 не являється представником технічного нагляду і не має відповідної освіти. За твердженнями апелянта, судом не враховано, що службовим розслідуванням, призначеним наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2018 року № 151, встановлено факт відсутності у Військовій частині НОМЕР_1 оригіналу Договору №070316/1 від 07.03.2016 на суму 224 133, 37 грн. та Додатків до нього, цей Договір не реєструвався в управлінні Державної казначейської служби України у Вишгородському районі Київської області у 2016 році як бюджетне зобов`язання у відповідності до Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах ДКС України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 № 309, що підтверджується Листом від УДКС України у Вишгородському районі Київської області від, а тому є підстави вважати, що колишній командир Військової частини НОМЕР_1 фактично не здійснював прийняття робіт за Договором тощо.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу та стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що Договір № 070316/1 від 07.03.2016 містить усі умови, які передбачено ч. 5 ст. 318 ГК України, а саме найменування сторін; місце і дату укладення; предмет договору (найменування об`єкта, обсяги і види робіт, передбачених кошторисом, дефектним актом); строки початку і завершення будівництва, виконання робіт; права і обов`язки сторін; вартість і порядок фінансування будівництва об`єкта (робіт); порядок матеріально-технічного, проектного та іншого забезпечення будівництва; режим контролю якості робіт і матеріалів замовником; порядок прийняття об`єкта (робіт); порядок розрахунків за виконані роботи, умови про дефекти і гарантійні строки; страхування ризиків, фінансові гарантії: відповідальність сторін (відшкодування збитків); урегулювання спорів, підстави та умови зміни і розірвання договору, відтак судом першої інстанції було вірно встановлено, що Договір № 070316/1 від 07.03.2016 є укладеним, оскільки сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору відповідно до вимог ст. ст. 837, 853, 854, 875 ЦК України, а тому вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим до виконання. Щодо тверджень апелянта про те, що судом не взято до уваги та не враховано висновків службового розслідування, яке призначено за наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 25.04.2018, позивач вказував, що дане службове розслідування було ініційоване командиром вже після направлення позову до суду першої інстанції. Крім цього, позивач звертав увагу на те, що ним до відповіді на відзив долучено оригінал заяви свідка ОСОБА_2 (колишнього командира в/ч НОМЕР_1 НГУ), відповідно до якої свідок пояснив, що 01.02.2016 року він особисто підписав Гарантійного листа на адресу TOB «Вестєвробуд» з проханням виконати відповідні роботи гарантуючи оплату виконаних робіт в термін до 20.12.2016. Крім цього Договору, він особисто підписав Додатки до нього, а саме: Дефектний акт, Договірну ціну на виконання робіт та по факту виконання - акт № 200316 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2016 на суму 254 865.37 грн. (в тому числі зворотні суми 25 610, 00 грн. - вартість матеріальних ресурсів поставки замовника без ПДВ, та ПДВ 5122,00 грн.) та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за цей період від 20.03.2016, а також акти огляду прихованих робіт №1-2 від 20.03.2016. Свідок ОСОБА_2 також вказував, що роботи виконавцем робіт - TOB «Вестєвробуд», виконано в повному обсязі, про що свідчить його підпис на акті № 200316 приймання виконаних будівельних робіт від 20.03.2016, який завірено печаткою Військової частини НОМЕР_1 , претензій щодо якості, дефектів та недоліків у виконаних роботах немає. Крім цього, позивач зазначав про відсутність у боржника необхідних коштів, а також про порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, які не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності тощо.
Заявлене TOB «Вестєвробуд» клопотання про закриття апеляційного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 264 ГПК України як безпідставне та необґрунтоване відхилене судом апеляційної інстанції.
В судове засідання апеляційної інстанції 26.02.2019 з`явились представники сторін, представник прокуратури не з`явився, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності прокурора за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та підтримав свою апеляційну скаргу, просив задовольнити її за наведених в ній підстав, відтак оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну.
Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 07.03.2016 між ТОВ «Вестєвробуд» (позивач, виконавець за договором) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач, замовник за договором) в особі командира частини ОСОБА_2 укладено договір №070316/1 (далі Договір), за умовами п 1.1 якого замовник доручив, а виконавець зобов`язався виконати послуги з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (КТП) Військової частини НОМЕР_1 НГУ за ДК: 016-2010 та ДК021:2015, а саме: роботи будівельно-монтажні, інші (код. категорія відповідно до ДК 43.29.1) та будівельно-монтажні роботи (код категорія відповідно до ДК 45300000-0) на суму 224 133,37 грн. Замовник зобов`язався прийняти роботу та оплатити її у строк та розмірі, передбачених Договором.
Загальна сума Договору складає 224 133,37 грн. (п. 2.1 Договору).
Відповідно до п. 2.2 Договору замовник здійснює оплату виконавцю після виконання робіт у розмірі 100% не пізніше 5 (п`яти) робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ № КБ-2 в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
За змістом п.п. 3.1, 3.2 Договору початок виконання робіт 01.03.2016. Закінчення виконання робіт не пізніше 20.12.2016.
Положеннями п. 4.1 Договору сторони погодили, що робота вважається виконаною після підписання замовником акту виконаних робіт ПФ №КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
Даний Договір згідно п. 8.1 вступає в дію з дати підписання сторонами і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
На виконання умов Договору сторонами складено та підписано дефектний акт (Додаток №1), договірну ціну (Додаток №2) та локальний кошторис (Додаток №3).
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).
Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За договором підряду (ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України) одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
За договором будівельного підряду згідно ч. 1 ст. 875 ЦК України підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта (ч. 2 ст. згаданої статті).
Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин (ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України) повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Як встановлено матеріалами справи, згідно акту №200316 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2016 від 20.03.2016 та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат від 20.03.2016, вартість виконаних позивачем робіт по Договору становить 224 133,37 грн. Вказаний акт №200316 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2016 від 20.03.2016 підписаний сторонами без зауважень та заперечень.
10.02.2018 позивач направив на адресу відповідача претензію вих. №52-1 від 09.02.2018 про сплату заборгованості, в тому числі за Договором, яка залишена останнім баз задоволення.
Заперечуючи проти позову, відповідач заявляв про необхідність визнання недійсним Договору з тих підстав, що він укладений командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником Нардековим Михайлом Михайловичем з порушенням приписів ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, та положень ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України.
За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом ч. 3 ст. 237 ГПК України ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.
Відповідно ст. ст. 46, 180 ГПК України відповідач має право подати до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Таким чином, наведеними нормами процесуального закону визначено, що при ухвалені рішення, суд має право визнати недійсним договір за відповідною заявою позивача, в той час як відповідач не позбавлений права на подання зустрічного позову з вимогою про визнання недійсним договору, яка підлягала б розгляду спільно з первісним позовом. Відтак, викладена у відзиві на позов вимога відповідача про визнання недійсним Договору не підлягає розгляду судом у межах даного спору.
При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що за приписами ч. 1 ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Жодних доказів визнання Договору недійсним в судовому порядку чи оспорення Договору матеріали справи не містять.
З приводу посилань відповідача на досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000194 від 25.10.2016, слід зазначити, що досудове розслідування не є преюдиційною обставиною, яка встановлює факт недійсності Договору та не потребує доказування в розумінні ст. 75 ГПК України.
Додані до відзиву матеріали службового розслідування щодо використання бюджетних коштів, також не підтверджують доводів відповідача про недійсність Договору.
Разом з цим, в матеріалах справи наявна заява свідка ОСОБА_2 від 11.06.2018, в якій зазначено, що як командир Військової частини НОМЕР_1 він підписав Договір, додатки до нього, а саме: дефектний акт, договірну ціну на виконання робіт, а також по факту виконання акт №200316 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2016 та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за цей період від 20.03.2016.
Крім цього, наданий відповідачем аудиторський звіт про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності Військової частини НОМЕР_1 за період її діяльності з 01.02.2013 по 31.07.2016 №27/35-308/11 від 16.09.2016, за здійсненю перевіркою відділу внутрішнього аудиту Головного управління Національної Гвардії України, за висновками суду не є належним доказом порушення законодавства внаслідок укладення Договору, оскільки цей аудит є внутрішнім аудитом відповідача, не створює жодних наслідків для третіх осіб - суб`єктів господарювання, в даному випадку для позивача ТОВ «Вестєвробуд».
Посилання відповідача (апелянта) на приписи ч. 3 ст. 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до яких розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет),є безпідставними та необґрунтованими та не заслуговують на увагу.
За змістом ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відносини, що регулюються Бюджетним кодексом України, визначені статтею 1 цього Кодексу, як відносини, які виникають у процесі затвердження, виконання бюджетів; звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства; питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства; правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
Спірні відносини, які склались між сторонами даної справи на підставі Договору підряду є цивільно-правовими та регулюються положеннями Цивільного та Господарського кодексів України, в той час як норми Бюджетного кодексу України не впливають на зобов`язання сторін за Договором.
Крім цього, в обґрунтування своїх заперечень на позов відповідач (апелянт) також посилався на те, що Договір не реєструвався в управлінні Державної казначейської служби України у Вишгородському районі Київської області у 2016 році як бюджетне зобов`язання відповідно до Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах ДКС України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №309 від 02.03.2012; закупівля послуг за Договором відсутня в додатку до річного плану закупівель на 2016 рік Військової частини НОМЕР_1 . За твердженнями відповідача (апелянта) проект Договору не розроблявся начальником квартирно-експлуатаційної служби військової частини НОМЕР_1 , який перебував на посаді з 2011 майором ОСОБА_3 , відповідно до п. п. 5.7.2. Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра Оборони України №300 від 16.07.1997, а також за результатами перевірок господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 , Договору не виявлено, в підтвердження чого відповідач посилався на аудиторський звіт про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності Військової частини НОМЕР_1 за період її діяльності з 01.02.2013 по 31.07.2016 №27/35-308/11 від 16.09.2016.
Крім цього, відповідач зазначав, що підписи посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 , а саме підписи командира Військової частини НОМЕР_1 полковника Нардекова М.М., який здійснив підписання Договору та підпис заступника командира військової частини з матеріального забезпечення начальника тилу підполковника ОСОБА_1 , який підписав акти виконаних робіт, у порівнянні із аналогічним періодом не співпадають із дійсними підписами цих осіб, що, на думку апелянта, вказує на можливий факт підроблення підписів.
Відповідач також стверджував, що Військовою прокуратурою Центрального регіону України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000194 від 25.10.2016 за фактом недбалого ставлення службових осіб Військової частини НОМЕР_1 до служби, вчинене в умовах особливого періоду, та перевищення службовими особами військової частини НОМЕР_1 (Національна гвардія України, с. Нові Петрівці, Вишгородський район, Київська область) службових повноважень, вчинене в умовах особливого періоду, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 425 та ч. 4 ст. 426-1 Кримінального кодексу України.
З приводу згаданих доводів відповідача (апелянта) слід зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головним завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
Як дійсно встановлено матеріалами справи, протягом 2016 року в Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України проведено перевірку внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період її діяльності з 01.02.2013 по 31.02016, за наслідками якої Відділом Внутрішнього аудиту Головного управління Національної гвардії України складено аудиторський звіт №27/35-308/11 від 16.09.2016.
Зі змісту наданого відповідачем аудиторського звіту №27/35-308/11 від 16.09.2016 вбачається, що під час перевірки фінансово господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в період з 27.03.2017 року по 31.07.2016 року питання щодо обсягів виконаних робіт за Договором не досліджувалось, відповідно посилання відповідача на цей звіт як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.
Необґрунтованими визнаються посилання відповідача на акт Північного офісу Дерджаудитслужби №09-30/429 від 24.04.2017, складений за наслідками позапланової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за період з 01.01.2015 по 31.11.2016, оскільки з його змісту видно, що під час перевірки фінансово господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в період за період з 01.01.2015 по 31.11.2016 питання щодо обсягів виконаних робіт за Договором не досліджувалось.
Натомість, матеріалами справи встановлено, що Північним офісом Держаудитслужби проведено перевірку за період з 20.06.2017 по 04.07.2017 за документами, в тому числі за Договором, за результатами якої складено довідку перевірки дотримання вимог законодавства по виконаних роботах із поточного ремонту дорожнього покриття (асфальт нижній та верхній шар), по виконанню військового будівництва об`єктів бойової підготовки (спортивна зала), по капітальному ремонту будівлі спеціального призначення (КТП), по капітальному ремонту будівлі спеціального призначення (передавального центру зв`язку) 1-го, 2-го і 3-го поверхів, по виконанню капітального ремонту будівлі спеціального призначення (ШТАБ), та по військовому будівництву навчальних класів зв`язку Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.07.2018, копія якої разом з додатками надана на вимогу суду першої інстанції Північним офісом Державної аудиторської служби України.
За змістом вищезгаданої довідки під час перевірки первинної документації по Договору (в тому числі, за актом приймання виконаних будівельних робіт за березень 2016 №200316 від 20.03.2018) Північним офісом Державної аудиторської служби України встановлено розбіжність обсягів виконаних робіт ТОВ «Вестєвробуд» за Договором, зокрема, завищення останнім обсягів фактично виконаних робіт за Договором на суму 36 674,80 грн.
Під час розгляду справи місцевим судом, в судовому засіданні 02.10.2018, в якому здійснювалась фіксація технічними засобами, представник позивача не підтримав вимог щодо стягнення суми основного боргу в частині 36 674,80 грн.
Як вище згадувалось, факт виконання позивачем підрядних робіт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, актом №200316 від 20.03.2018 та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, актами №1 та №2 огляду прихованих робіт від 20.03.2016, а також фотографіями будівлі спеціального призначення (КТП).
Таким чином, за наслідками дослідження матеріалів справи та пояснень сторін, судом встановлено, що ремонт будівлі спеціального призначення (КТП) був виконаний позивачем в повному обсязі (на 100%), тобто ТОВ «Вестєвробуд» виконано всі роботи за Договором та Додатками до нього.
Оскільки аудиторською службою встановлено завищення вартості виконаних за Договором робіт на суму 36 674,80 грн., що не заперечувалось позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вартість виконаних ТОВ «Вестєвробуд» робіт становило 187 458,57 грн.
З огляду на встановлені матеріалами справи обставини щодо факту виконаних позивачем робіт за Договором, їх обсягу та вартості, клопотання Військової частини НОМЕР_1 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, яке було викладено в прохальній частині апеляційної скарги та заявлено окремо, не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями п. 2.2 Договору сторони погодили, що відповідач здійснює оплату виконаних робіт не пізніше п`яти робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ № КБ-2 в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
Оскільки роботи за Договором були повністю та належним чином виконані позивачем та прийняті відповідачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, відповідач зобов`язаний був оплатити прийняті згідно акту №200316 від 20.03.2016 роботи вартістю 187 458,57 грн. (фактична вартість виконаних позивачем робіт) до 20.03.2018 включно.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором підлягають задоволенню в розмірі фактичної вартості виконаних робіт, тобто в розмірі 187 458,57 грн.
При цьому, судом вірно встановлено, що згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 194 ГК України неналежне виконання зобов`язання третьою особою не звільняє сторони від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.
Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч. 2 ст. 218 ГК України).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» та від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
На підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України» від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання (постанова від 15.05.2012 у справі №11/446 за позовом ТОВ «Компанія «Тітал» до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи).
Таким чином, відсутність бюджетного фінансування коштів не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення перед позивачем зобов`язання зі сплати заборгованості по Договору в розмірі 187 458,57 грн.
Крім цього, в зв`язку з простроченням зобов`язання з оплати виконаних робіт, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 32 097,13 грн. пені, 3 316,00 грн. 3% річних та 17 333,17 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 27.09.2017 по 26.03.2018.
Відповідно до п 6.2 Договору сторони погодили, що у випадку порушення відповідачем термінів платежів (п. 2.2 Договору), позивач має право застосувати до відповідача штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,5% від суми невиконаних платежі, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент підписання сторонами Актів виконаних робіт ПФ №КБ-2в та Довідок про вартість виконаних робіт ПФ № КБ-3.
Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З доданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що за прострочення грошового зобов`язання позивачем нарахована пеня в сумі 32 097,13 грн. за період з 27.09.2017 по 26.03.2018).
Разом з цим, відповідачем у заяві від 23.07.2018 заявлено про застосування строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені у розмірі 32 097,13 грн., з посиланням на те, що акт виконаних робіт підписаний сторонами 20.03.2016, а тому позивачу стало відомо про порушення свого права 28.03.2016, відтак, на думку відповідача строк позовної давності щодо стягнення пені минув 29.03.2017.
За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
За змістом ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушено, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові за спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові №3-23гс14 від 27.05.2014.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).
Відповідно до. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовуються приписи ч.6 ст. 232 ГПК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Оскільки, укладаючи Договір, сторони не встановили іншого порядку нарахування штрафних санкції, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, нарахування пені мало здійснюватися позивачем в період з 26.03.2016 до 25.09.2016.
Враховуючи, що шестимісячний строк від дня, коли відповідач мав виконати зобов`язання з оплати за виконанні позивачем роботи за Договором сплив 26.09.2016, нарахування позивачем пені за період з 27.09.2017 по 26.03.2018 є необґрунтованим, відтак в задоволенні вимог про стягнення 32 097,13 грн. пені слід відмовити. Відповідно застосування строку позовної даності до зазначених вимог позивача не здійснюється, адже в їх задоволенні відмовлено за необґрунтованості їх нарахування.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний на підставі ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 згаданої постанови пленуму).
Здійснивши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних за заявлений позивачем до нарахування період (27.09.2017 по 26.03.2018) з урахуванням встановленого судом розміру заборгованості відповідача (187 458,57 грн.) за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», судом встановлено, що обґрунтованим розміром 3% річних та інфляційних витрат, які підлягають стягненню з відповідача є 2 788,77 грн. та 12 714,99 грн. відповідно, отже в іншій частині цих вимог слід відмовити.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі № 910/4377/18 без змін.
Матеріали справи № 910/4377/18 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.03.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук