ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2019 р. Справа№ 910/14328/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Разіної Т.І.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Бондарчук І.П. - прокурор за посвідченням;

від позивача: Самелюк К.О. довіреність № 225-КМГ-4203 від 20.11.2018 року;

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: не прибув;

від відповідача 3: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 року (дата підписання повного тексту 05.11.2018 року)

у справі № 910/14328/17 (суддя: Привалов А.І.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради;

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСКО-В";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп";

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест";

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та повернення земельної ділянки.

Встановив

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСКО-В" (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" (далі - відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" (далі - відповідач-3) про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 910,30 кв.м по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преско-В" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп", посвідченого 29.12.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 8374.

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення (літ. А) площею 910,30 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест", посвідченого 25.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою I.A. та зареєстрований в реєстрі за № 821;

- зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 767 кв.м по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва (код ділянки НОМЕР_1), привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що під час процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000066 від 28.04.2015 року за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України за фактом використання завідомо підробленого документу встановлено, що на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали від 10.11.2010 року у цивільній справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" до ОСОБА_7 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, державним реєстратором КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" (далі - КП "КМБТІ") Коломієць О.Г. 07.07.2011 року прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ "Преско-В" права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 910,20 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва.

У подальшому, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Преско-В" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" 29.12.2011 року було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлової будівлі торгівельного призначення за вказаною адресою, який 29.12.2011 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за № 8374.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" 25.07.2015 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна відчужило вказаний об'єкт нерухомості ТОВ "Аурум Інвест", який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою I.A, зареєстровано в реєстрі №821.

Однак, відповідно до листа Гребінківського районного суду Полтавської області №411/15-вих від 05.03.2015р., справа №2-366/08 розглядалась за позовом ОСОБА_9 до Рудківської сільської ради та ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок, земельні ділянки та грошові вклади (рішення від 09.09.2008р.).

Отже, підстава для державної реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості за Товариством з обмеженою відповідальністю "Преско-В" відсутня.

Крім того, спірний об'єкт нерухомості, на який зареєстровано право власності за Товаристом з обмеженою відповідальністю "Преско-В", є самочинним (рішення про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 (код ділянки НОМЕР_1) у Деснянському районі м. Києва Товариству з обмеженою відповідальністю "Преско-В" та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались; документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві по АДРЕСА_1 не видавались та не реєструвались, в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти не приймались; проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась).

Таким чином, за твердженням прокурора Товариство з обмеженою відповідальністю "Преско-В" набуло право власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості незаконно та не мало права його відчужувати. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Преско-В" самовільно зайняв земельну ділянку по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва.

Господарський суд міста Києва залишив без розгляду у справі №910/14328/17 позовну вимогу прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 910,30 кв.м по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між ТОВ "Преско-В" та ТОВ "Авалон Комерц Груп", посвідченого 29.12.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 8374 своєю ухвалою від 12.10.2017 року.

Господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні позову Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради своїм рішенням від 25.10.2018 року (повний текст підписано 05.11.2018 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, 23.11.2018 року Прокуратура міста Києва звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема судом першої інстанції не застосовано до матеріалів справи правову позицію, викладені у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 року №910/15993/16 та Вищого господарського суду України від 22.03.2017 року №910/15992/16 у аналогічних справах за участі тих самих сторін, згідно з якими суди дійшли висновку про доведеність прокурором факту неіснування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області з огляду на інформацію районного суду про те, що справи за участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско -В» про визнання права власності не розглядались.

Разом з цим, скаржник вказав, що висновки суду першої інстанції про факт існування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали від 10.11.2010 року у цивільній справі №2-366/08, не відповідають матеріалам справи, оскільки ні Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско*В», ні нотаріусом на запити суду не надано до матеріалів справи належним чином завірених копій вказаних судових рішень, на підставі яких проведено реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, а за інформацією Гребінківського районного суду такий спір не розглядався.

Крім того, скаржник зазначив, що матеріалами справи підтверджується факт реєстрації права власності на нежитлове приміщення Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на підставі неіснуючого рішення суду.

Також, скаржника зазначив, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.07.2015 року №821, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, оскільки порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2018 року справу № 910/14328/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Разіна Т.І., Михальська Ю.Б.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2018 року, у зв'язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/14328/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Чорногуз М.Г., Разіна Т.І.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокуратури міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 року у справі №910/14328/17 своєю ухвалою від 17.12.2018 року.

10.01.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 3 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

22.01.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

20.02.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача 1 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що представник товариства із статусом адвоката, не має можливості з'явитися на розгляд справи у судове засідання у зв'язку із хворобою.

За результатом розгляду справи Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення даного клопотання, з огляду на наступне.

Згідно ст. ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що розумність тривалості провадження по судовій справі повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору. Відповідно до аналізу приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні суди.

Так, клопотання відповідача 1 про відкладення розгляду справи відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки розгляд справи відбувається тривалий час, причини для відкладення не є доведеними, а задоволення клопотання призведе лише до затягування розгляду справи, що є неприпустимим.

Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення першої інстанції без змін.

Крім того, відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, зокрема, що прокурором не доведено факт неіснування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010 року у справі №2-366/08, які стали підставою для реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на спірний об'єкт нерухомості.

У судовому засіданні 20.02.2019 року прокурор та позивач підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представники відповідачів 2, 3 у судове засідання 20.02.2019 року не з'явились. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 04.02.2019 року на відповідні адреси.

Крім того, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів 2, 3 які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Відповідач 3 у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення першої інстанції без змін.

Крім того, відповідач 3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що право власності на спірне нерухоме майно за попередніми власниками було зареєстровано, як цього вимагає стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» а договори купівлі продажу, були нотаріально посвідчені, що відповідає чинному законодавству.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Прокуратури міста Києва - задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, первинну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю площею 910.30 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва за Товариством з обмеженою відповідальністю було проведено державним реєстратором Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 07.07.2011 року на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали від 10.11.2010 року у справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" до ОСОБА_7 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

В подальшому, на підставі підписаного між відповідачем-1 (як продавцем) та відповідачем-2 (як покупцем) договору купівлі-продажу від 29.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого за № 8374, розташовані на зазначеній вище земельній ділянці нежитлові будівлі торгівельного призначення площею 910,30 кв.м. були відчужені відповідачу-2. За ціною 369840,00 грн.

Згідно з п. 1 даного договору купівлі-продажу від 29.12.2011 року, нежитлова будівля торгівельного призначення, площею 910,30 кв.м., що розташована на земельній ділянці площею 160,75 кв.м., кадастровий номер 62:033:062 за адресою: АДРЕСА_1, належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Преско-В" на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали цього ж суду від 10.11.2010 року

25.07.2015 року між відповідачем-2 (як продавцем) та відповідачем-3 (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А., відповідно до якого спірне майно було відчужено відповідачу-3.

Згідно з п. 1.3 договору купівлі-продажу від 25.07.2015 року, відчужуваний об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 в м. Києві, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0, належить ТОВ "Преско-В" на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого за № 8374, та відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", право власності продавця на вказане вище нерухоме майно зареєстровано Державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Заіко Іриною Володимирівною 14.03.2013 року, номер запису про право власності 400337, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно і реєстрацію права власності, виданого 20.03.2013 року, індексний номер витягу: 1434194.

Листом голови Гребінківського районного суду Полтавської області повідомлено, що справа № 2-366/08 розглядалась Гребінківським районним судом Полтавської області за позовом ОСОБА_9 до Рудківської сільської ради та ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування на майно (рішення від 09.09.2008 року), а не за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" до ОСОБА_7 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно.

Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, судові рішення в цивільній справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Преско-В" до ОСОБА_7 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, не обліковуються.

Разом з цим, матеріали справи не містять, а відповідачами не було подана ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної інстанції належним чином завіреної копію рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 року у цивільній справі № 2-366/08, на яке посилається Товариство з обмеженою відповідальністю "Преско-В", як на підставу реєстрації права власності на спірний об'єкт.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що Київською місцевою прокуратурою № 3 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України за фактом використання завідомо підробленого документу.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає як належне твердження скаржника, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про факт існування рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 року та ухвали від 10.11.2010 року у цивільній справі №2-366/08.

Згідно ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка була чинною на час провадження державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем-1) наведено визначення поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року №910/15993/16.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Так, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Статтею 9 та пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції від 16.06.2011 року, що діяла на момент реєстрації права власності за відповідачем-1) встановлено, що розпорядження землями на території м. Києва, до розмежування земель комунальної та державної власності, належить до повноважень Київської міської ради.

Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів прийняття Київською міською радою рішення про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско -В» або іншим особам у користування земельної ділянки площею 767 кв.м. по АДРЕСА_1, (код ділянки НОМЕР_1) у Деснянському районі м. Києва та державної реєстрації відповідного права.

Також, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва, в листі від 20.05.2015, повідомив, що документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві по АДРЕСА_1 не видавались та не реєструвались, в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти не приймались.

Відповідно до інформації, наданої Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації в листі від 15.05.2015 року, за вказаною адресою проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась.

З огляду на викладене, не приймає як належний висновок суду першої інстанції, що матеріалами справи не підтверджується самочинне будівництво.

Разом з цим, колегія суддів приймає як належне посилання відповідача 1, що ним своєчасно та в повному обсязі нараховувався та сплачувався земельний податок за спірну земельну ділянку, що підтверджується відповідними податковими розрахунками земельного податку (податкові декларації з плати за землю) за період з 2006 року по 2011 рік, проте вважає його таким, що не спростовує висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 Цивільного кодексу України лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

За змістом статті 376 цього Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3).

Таким чином, об'єкт нерухомості, за спірною адресою збудований на земельній ділянці, що не була належним чином відведена відповідачеві-1 для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію спірного об'єкту нерухомості, а тому в силу ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності у відповідача-1 або інших осіб не виникало.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належний висновком суду першої інстанції, що з моменту державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «Преска -В» набуло право власності на вказаний об'єкт, а тому він не може вважатися самочинним.

Відтак, таке неіснуюче право щодо об'єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам.

Таким чином таке право власності, за його відсутності, не могло бути передано Товариством з обмеженою відповідальністю "Преско-В" за правочином (договором купівлі-продажу від 29.12.2011 року) Товариству з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп", а в подальшому передано останнім Товариству з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" за договором купівлі-продажу від 25.07.2015 року №821.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 цього Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 377 вказаного Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 Земельного кодексу України (в редакції від 22.12.2011, чинній на час укладання договору від 29.12.2011 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Разом з тим, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З огляду на викладене та враховуючи, що на 29.12.2011 року у Товариства з обмеженою відповіадльінстю «Преско-В» не існувало законного права власності на об'єкт нерухомості та не існувало речового права (ні права користування, ні оренди, ні права власності, ні іншого встановленого законом права) на земельну ділянку, на якій знаходився об'єкт нерухомості. Відтак, таке право власності (за його відсутності) не могло бути передано Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» за правочином Товариству з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», а в подальшому передано останнім Товариству з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» за договором купівлі-продажу від 25.07.2015 року, колегія суддів дійшла висновку, що договір купівлі-продажу, укладений 25.07.2015 між ТОВ «Авалон Комерц Груп» та ТОВ «Аурум Інвест», є такими, що суперечать положенням чинного законодавства, оскільки продавцем майна виступала особа без наявності права власності на таке майно, а тому укладений договір підлягає визнанню недійсним.

Таким, чином позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015р., а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення (літ. А) площею 910,30 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест", посвідченого 25.07.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою I.A. та зареєстрований в реєстрі за № 821 - підлягають задоволенню.

Щодо висновку суду першої інстанції, що прокурором жодним чином не доведено наявність суспільного інтересу у позбавлені відповідача-3 права власності на належне йому нерухоме майно та відповідно звільнення земельної ділянки, що розташована під будівлями, колегія суддів відзначає наступне.

Так, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обгрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11 2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.

Однак, як зазначалось вище, об'єкт нерухомості самочинно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, з порушеннями земельного та містобудівного законодавства, що свідчить про недобросовісність набуття права власності на вказаний об'єкт.

За вказаних обставин втручання в право власності відповідача відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття ним такого права, що не може вважатися порушенням ст. 1 Першого протоколу.

Наведеним спростовуються доводи суду щодо непропорційного втручання у право на мирне володіння своїм майном та порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що використання відповідачами спірної земельної ділянки без прийняття Київською міською радою відповідного рішення та без отримання правовстановлюючих документів посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, спрямовано на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель комунальної власності та порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади м. Києва.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.03.2017 № 910/15992/16.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з твердженням скаржника, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.07.2015 року №821, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, оскільки порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади міста Києва.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Пунктом 5 статті 16 цього Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст. 212 Земельного кодексу України). .

З огляду встановлені у цій справі обставини, висновки судів про те, що спірна земельна ділянка відповідно до приписів ст. 212 Земельного кодексу України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає обставинам спору та законодавству, що регулює дані правовідносини.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірна земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, у Деснянському районі міста Києва, на якій розміщено об'єкт нерухомості, відповідно до вимог ст. 212 Земельного кодексу України підлягає поверненню власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 767 кв.м по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва (код ділянки НОМЕР_1), привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Щодо поданої відповідачем-1 заяви про застосування строку позовної давності, колегія суддів відзначає. що позивач не був стороною у цивільній справі № 2-366/08 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно, а враховуючи, що вказана справа Гребінківським районним судом Полтавської області, згідно наданою судом інформацією не розглядалась, та про виявлені порушення позивачу стало відомо в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000066 від 28.04.2015 року за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Отже, в задоволенні даної заяви відповідача-1 колегія суддів дійшов висновку відмовити.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, згідно п. 1 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 року підлягає скасуванню, з підстав неповного з'ясування обставин справи, в порядку п. 2 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, а апеляційна скарга Прокуратури міста Києва - задоволенню.

Судові витрати у зв'язку із задоволенням позовних вимог відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі № 910/14328/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі № 910/14328/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення (літ. А) площею 910,30 кв.м. по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" та ТОВ "Аурум Інвест", посвідченого 25.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою I.A. та зареєстрований в реєстрі за № 821;

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 767 кв.м по АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва (код ділянки НОМЕР_1), привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСКО-В" (02097, м. Київ, вул. Будищанська, буд. 7, ) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1066,66 грн (одна тисяча шістдесят шість гривен 66 копійок) судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" (02230, м. Київ, вул. Боженка, 2, ) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1066,66 грн (одна тисяча шістдесят шість гривен 66 копійок) судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" (02166, м. Київ, вул. Космонавта Волкова, 2-а, ) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1066,66 грн (одна тисяча шістдесят шість гривен 66 копійок) судового збору.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на відповідачів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСКО-В" (02097, м. Київ, вул. Будищанська, буд. 7, ) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1600,00 грн (одна тисяча шістсот гривен 00 копійок) судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авалон Комерц Груп" (02230, м. Київ, вул. Боженка, 2, ) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1600,00 грн (одна тисяча шістсот гривен 00 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аурум Інвест" (02166, м. Київ, вул. Космонавта Волкова, 2-а, ) на користь Прокуратури міста Києва (, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 1600,00 грн (одна тисяча шістсот гривен 00 копійок).

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/14328/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Т.І. Разіна

М.Г. Чорногуз

Дата складення повного тексту 01.03.2019 року.