ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.02.2019р.                      Справа №905/2228/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,

секретар судового засідання Нарожна М.С.

у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Плац» (49000, м. Дніпро, вул. Глинки, будинок 7, офіс 1135; )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» (84305, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, будинок 5, )

про стягнення інфляційних втрат 12 893,52 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами, за ставкою 3% річних, в сумі 3 343,54 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Плац», м.Дніпро звернувся до господарського суду Донецької області із позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод», м.Краматорськ про стягнення основного боргу у сумі 578 439,14 грн., інфляційних втрат – 7016,77 грн., 3% річних – 2 710,63 грн.

18.12.2018р. позивач надав заяву б/н від 17.12.2018р. про уточнення позовних вимог, згідно з якою фактично відмовився від вимог про стягнення основного боргу у сумі 578 439,14 грн. та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 12 893,52 грн., 3% річних – 3 343,54 грн.

Виходячи з того, що нормами п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України встановлено право позивача до закінчення підготовчого засідання зменшити розмір позовних вимог, суд приймає вказану заяву до розгляду та розглядає позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Плац» з урахуванням заяви б/н від 17.12.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки №18-029/1915 від 18.09.2018р. в частині проведення своєчасної оплати товару, що стало підставою для нарахування процентів річних та інфляційних.

Відповідач у відзиві №009/юр-2 від 03.01.2019р. проти задоволення позовних вимог заперечив з посиланням на проведення оплати товару за договором поставки №18-029/1915 від 18.09.2018р. у повному обсязі.

Позивач у судове засідання 19.02.2019р. не з’явився, у заяві б/н від 18.02.2019р. просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності власного представника.

Відповідач у судове засідання 19.02.2019р. не з’явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 19.02.2019р. в порядку ст.240 Господарського процесуального кодексу України складено та підписано вступну та резолютивну частини.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 18.09.2018р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був підписаний договір поставки №18-029/1915.

За приписами п.п.1.1 укладеного сторонами правочину постачальник зобов’язується передати у встановлені строки нафтопродукти (продукція), вказані у специфікації №1 до договору, а покупець зобов’язаний прийняти їх та сплатити в порядку, встановленому цим договором.

У специфікації №1 сторонами погоджено поставку продукції – дизельного палива ДТ-Л-Євро В0 ДСТУ 7688:2015 у кількості 30 т на загальну суму 963 600 грн. з ПДВ.

Загальна вартість договору становить 963 600 грн. в т.ч. ПДВ (п.2.1 договору №18-029/1915 від 18.09.2018р.).

За змістом розділу 3 вказаного договору поставки форма оплати за цим договором наступна:

- оплата у розмірі 80% вартості поставленої продукції, вказаної у специфікації №1, здійснюється покупцем протягом 5 банківських днів від дати поставки продукції покупцю;

- оплата у розмірі 20% вартості поставленої продукції вказаної у специфікації №1, здійснюється покупцем по закінченню 60 календарних днів з дати поставки продукції покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, складеної по операції поставки даної продукції.

Цей договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2019р. (п.12.1 договору №18-029/1915 від 18.09.2018р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги вказаний вище договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов’язків.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом №88 від 24.05.1995р. Міністерства фінансів України, документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п.2.4, 2.5 вказаного Положення, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

За твердженням позивача, на підставі укладеного сторонами правочину у вересні 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Плац» було поставлено відповідачу товар на загальну суму 828 439,14 грн., що підтверджується видатковою накладною №ПЛ0918-0001 від 18.09.2018р.

Господарський суд при розгляді спору приймає до уваги відсутність у матеріалах справи доказів стосовно наявності у відповідача, як покупця за договором, будь-яких заперечень та претензій щодо неналежного виконання постачальником прийнятих за договором зобов’язань з передання товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку товару на загальну суму 828 439,14 грн. в межах договору №18-029/1915 від 18.09.2018р.

Як вказувалось судом, у розділі 3 укладеного постачальником та покупцем договору поставки сторонами було погоджено наступні строки оплати продукції:

- оплата у розмірі 80% вартості поставленої продукції, вказаної у специфікації №1, здійснюється покупцем протягом 5 банківських днів від дати поставки продукції покупцю;

- оплата у розмірі 20% вартості поставленої продукції вказаної у специфікації №1, здійснюється покупцем по закінченню 60 календарних днів з дати поставки продукції покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, складеної по операції поставки даної продукції.

Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище приписи договору поставки №18-029/1915 від 18.09.2018р., зобов’язання з оплати продукції на загальну суму 828 439,14 грн. мали бути виконані у наступні строки:

- 80% вартості поставленої продукції у сумі 662 751,31 грн. – до 25.09.2018р. включно,

- 20% вартості поставленої продукції у сумі 165 687,83 грн. – до 19.11.2018р. включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (17.11.2018р., 18.11.2018р.) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

В той же час, як свідчать матеріали справи, фактичне перерахування вартості товару за спірною поставкою було здійснено відповідачем наступним чином:

-           08.10.2018р. – 50 000 грн. (платіжне доручення №17565 від 08.10.2018р.),

-           16.10.2018р. – 50 000 грн. (платіжне доручення №17898 від 16.10.2018р.),

-           24.10.2018р. – 100 000 грн. (платіжне доручення №18461 від 24.10.2018р.),

-           26.10.2018р. – 50 000 грн. (платіжне доручення №18796 від 26.10.2018р.),

-           30.11.2018р. – 50 000 грн. (платіжне доручення №21786 від 30.11.2018р.),

-           03.12.2018р. – 50 000 грн. (платіжне доручення №21911 від 03.12.2018р.),

-           04.12.2018р. – 20 000 грн. (платіжне доручення №22005 від 04.12.2018р.),

-           13.12.2018р. – 250 000 грн. (платіжне доручення №23139 від 13.12.2018р.),

-           14.12.2018р. – 22 751,31 грн. (платіжне доручення №23294 від 14.12.2018р.),

-           14.12.2018р. – 165 687,83 грн. (платіжне доручення №23277 від 14.12.2018р.).

За таких обставин, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що фактичне перерахування вартості продукції на суму 828 439,14 грн. було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором поставки №18-029/1915 від 18.09.2018р.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення (з урахуванням заяви б/н від 17.12.2018р. про уточнення позовних вимог) 3% річних за загальний період з 08.10.2018р. по 14.12.2018р. у розмірі 3 343,54 грн.

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку, з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, з огляду на те, що позивач припустився помилки при визначенні початкової дати для нарахування процентів річних за оплатою продукції відповідно до приписів п.3.1.2 договору №18-029/1915 від 18.09.2018р. (20% вартості поставленого товару), суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченими зобов’язаннями відповідача по оплаті отриманого товару за наведеним договором становить 3316,31 грн.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Плац» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 12 893,52 грн. за період з жовтня по листопад 2018 року.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Законодавчо визначено, що звітним періодом встановлення індексу інфляції є місяць. Отже, найменший період визначенні індексу інфляції – місяць, і обрахування знецінення боргу можливе лише тоді, коли таке знецінення відбувалось протягом місяця, а не іншої меншої кількості календарних днів.

Як встановлено судом вище, платіж за зобов’язаннями з оплати 80% вартості поставленої продукції мав бути здійснений не пізніше 25.09.2018р. включно. Відтак період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з жовтня 2018 року; станом на кінець жовтня 2018 року заборгованість відповідача становила 412 751,31 грн., на яку позивачем правомірно нараховані інфляційні у вказаний період.

Разом з тим, з огляду на те, що заборгованість відповідача за цим зобов'язанням по договору поставки №18-029/1915 від 18.09.2018р. на кінець листопада 2018 року становила 362 751,31 грн., означена сума є базою для нарахування інфляційних у цей період.

При цьому, платіж за зобов’язаннями з оплати залишкової вартості поставленої продукції (20%) мав бути здійснений не пізніше 19.11.2018р. включно. Відтак, період нарахування інфляційних за ним починається тільки з грудня 2018 року.

Відтак, враховуючи вищенаведені висновки суду, інфляційна складова боргу за поставкою вересня 2018 року (видаткова накладна №ПЛ0918-0001 від 18.09.2018р.) (в межах визначеного позивачем періоду) становить 12 095,29 грн.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, з’ясувавши обставини, пов’язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків процентів річних та інфляційних, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення процентів річних та інфляційних підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 3 316,31 грн. та 12 095,29 грн.

Стосовно розподілу судових витрат, господарський суд зазначає наступне.

Як зазначалось, первісно позивач звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача про стягнення основного боргу у сумі 578 439,14 грн., інфляційних втрат – 7016,77 грн., 3% річних – 2 710,63 грн.

На підтвердження сплати судового збору до матеріалів позову було представлено платіжне доручення №546 від 27.11.2018р. на суму 8 822,50 грн.

18.12.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Плац» надало заяву б/н від 17.12.2018р. про уточнення позовних вимог, згідно з якою фактично відмовилось від вимог про стягнення основного боргу у сумі 578 439,14 грн. та просило суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» інфляційні втрати у сумі 12 893,52 грн., 3% річних – 3 343,54 грн., всього 16 237,06 грн.

Тобто, враховуючи приписи ч.2 ст.4 Закон України «Про судовий збір», з огляду на наявність обставин зменшення розміру позовних вимог, сума судового збору за цими вимогами мала становити 1762 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги висновки суду щодо часткового задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Плац» (з урахуванням заяви б/н від 18.12.2018р. про уточнення позовних вимог), згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1762 грн. підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Одночасно, з огляду на приписи п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», Товариство з обмеженою відповідальністю «Плац» не позбавлено права та можливості звернутись до суду з клопотанням про повернення судового збору у переплаченому розмірі 7060,50 грн. (8822,50 – 1762).

Дослідивши докази, які наявні матеріалах справи, керуючись ст.ст.129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Плац» (з урахуванням заяви б/н від 17.12.2018р.) до Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» про стягнення інфляційних втрат у сумі 12 893,52 грн. – задовольнити частково, а саме в сумі 12 095,29 грн., 3% річних у сумі 3 343,54 грн. – задовольнити частково, а саме в сумі 3 316,31 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Плац» інфляційні втрати – 12 095,29 грн., 3% річних – 3 316,31 грн. та 1672,42 грн. витрат на оплату судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 19.02.2019р.

Повний текст рішення складено та підписано 01.03.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Плац» (49000, м. Дніпро, вул. Глинки, будинок 7, офіс 1135; ).

Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Новокраматорський машинобудівний завод» (84305, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, будинок 5, ).

Суддя О.М. Сковородіна