Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. м. Рівне Справа № 918/739/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс"

про стягнення заборгованості в сумі 15 092 277 грн. 56 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_2 (дов. № 5078-к-о від 20.11.2018 р.);

Від відповідача: ОСОБА_3 (дов. № 05/12-А від 05.12.2018 р.).

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

19 листопада 2018 року Акціонерне товариство комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" про стягнення заборгованості в сумі 15 092 277 грн. 56 коп. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 07 липня 2016 року, що у свою чергу призвело до виникнення заборгованості ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" перед Акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" в сумі 15 092 277 грн. 56 коп.

В судовому засіданні 25 лютого 2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив суд задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у свою чергу не погоджуючись зі вимогами позивача, подав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував наступними обставинами. З тексту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач вважає доводи та розрахунки наведені у позовній заяві безпідставними з огляну та такі обставини. Відповідач посилається на частину 2, 3 статті 806 та статтю 793 Цивільного кодексу України в яких, зокрема передбачено наступне, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Зважаючи на викладені норми законодавства відповідач вважає, що жодної норми яка встановлює положення щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу будівлі або іншої капітальної споруди строком на три роки і більше не існує. Таким чином відповідач стверджує, що відповідно до ст. 793 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди укладається у письмовій формі, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. На переконання відповідача у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний.

Отже, відповідач вважає, що договір фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року є нікчемний та не створює наслідків від моменту укладання договору, а тому будь-які стягнення позивачем з відповідача по нікчемному правочину є неможливимт.

Окрім того, відповідач зазначає, що позивачем у позовній заяві вказано, що до договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року укладено додаткові угоди, однак вказані додаткові угоди не містять доказів їх укладення та підписання. Також, відповідач вказує на те, що предметом у даній справі є стягнення заборгованості по процентах та загальна сума пені. Однак, на думку відповідача, згідно графіку лізингових платежів не передбачено сплати відсотків.

Зважаючи на викладені обставини відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 25 лютого 2019 року представник відповідача заперечив позовні вимоги з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, заяві про зупинення провадження у справі та заяві про застосування строків позовної давності, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заяви та клопотання у справі

10 грудня 2019 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує вимоги позивача у повному обсязі та просить суд в задоволенні позову відмовити повністю.

17 грудня 2018 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить суд збільшити позовні вимоги. Вказана заява обґрунтована тим, що згідно виписки про рух коштів № 2889 від 31 жовтня 2018 року відповідачем здійснено часткову оплату несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування в сумі 12 800 грн. 00 коп. та 32 800 грн. 00 коп., зважаючи на вказані проплати несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу становить 7 161 853 грн. 20 коп. Станом на 06 грудня 2018 року несплачене відшкодування частини вартості предмету іпотеки становить 7 161 853 грн. 20 коп. згідно виписки про рух коштів № 2889. Згідно до виписки по рахунку № 0525 станом на 31 листопада 2018 року несплачена заборгованість лізингоодержувача (відповідач) по відсотковій винагороді становить 7 644 704 грн. 23 коп. яка не сплачена по теперішній час. У зв'язку з порушенням відповідача термінів сплати лізингових платежів та винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. договору станом на 06 грудня 2018 року відповідачу нараховано пеню в розмірі 3 044 грн. 845 грн. 55 коп. яка обліковується на рахунку № 8896. З урахуванням часткової оплати заборгованості за договором та збільшення простроченої заборгованості станом на 06 грудня 2018 року позивач просить суд збільшити позовні вимоги в розмірі 17 851 402 грн. 98 коп., з яких 7 161 853 грн. 20 коп. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 7 644 704 грн. 23 коп. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном, 3 044 845 грн. 55 коп. - пеня за порушення грошового зобов'язання. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір з урахуванням збільшення позовних вимог в сумі 41 386 грн. 89 коп.

Відповідно до частини 1, 2, 5, 6 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обовязків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі. Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи те, що заява подана в передбачений законодавством України порядок, строк та спосіб, суд її задовольняє.

26 грудня 2018 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача в порядку ст. 166 ГПК України, в якому останній спростовує твердження відповідача наведені у відзиві на позовну заяву.

27 грудня 2018 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

09 січня 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

10 січня 2019 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо відзиву відповідача на позовну заяву. Крім того, до канцелярії суду 10 січня 2019 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

30 січня 2019 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

31 січня 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшла заява, в якій останній просить суд застосувати строки позовної давності. Вказана заява про застосування строків давності мотивована наступним.

Відповідач посилається на ч. 6 ст. 232 ГК України та вказує на те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

На думку відповідача з огляду на вказану норму ГК України, останній вважає, що нарахування господарської санкції припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за яким нараховано санкцію. Відповідач посилається на те, що позивач в позовній заяві стверджує, що прострочення сплати частини вартості предмету лізину розпочалося 29 вересня 2017 року. Зважаючи на викладені обставини, відповідач стверджує, що позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2018 року, що на думу відповідача є порушенням річного строку на подання відповідного позову, а тому останній просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності у справі № 918/739/18, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням його не обґрунтованості зважаючи на таке.

Цивільним кодексом України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", зокрема пунктом 4.2 визначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Частиною 6 статті 232 Господарського Кодексу України зазначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, зважаючи на викладені норми закону, строк позовної давності може змінюватися якщо сторонами у договору погоджено питання про збільшення строку позовної давності більшого ніж визначеного законом.

Суд зазначає, що відповідно до п. 7.9 договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 216 року сторонами договору погоджено строк позовної давності по вимогам про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки, пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 15 років. Згідно п. 7.1 вищевказаного договору фінансового лізингу нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язання здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане лізингоодержувачем.

Отже, матеріалами справи стверджено, що сторонами погоджено нарахування стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки, пені, штрафів, інших платежів/витрат з урахуванням збільшеного строку позовної давності, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з урахуванням встановленого у договорі строку позовної давності який не перевищив 15 років.

Відтак, у суду відсутні підстави для відмови в задоволенні позову через сплив строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

31 січня 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

06 лютого 2019 року до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

19 лютого 2019 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

25 лютого 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшла заява, в якій останній просить суд зупинити провадження у справі № 918/739/18 до вирішення справи № 910/2231/19 яка знаходиться на розгляді господарського суду міста Києва.

Вказана заява відповідача обґрунтована, тим, що відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до позивача з позовною вимогою про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року.

Зважаючи на викладені обставини, відповідач вважає, що рішенням господарського суду міста Києва буде встановлено обставини щодо нікчемності договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року, що є підставою позову у справі № 918/739/18, а тому відповідач зазначає про наявність об'єктивної неможливості розгляду справи № 918/739/18.

Суд розглянувши вище викладене клопотання відповідача суд зазначає наступне.

На момент розгляду справи № 918/739/18, договір фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року є дійсним, доказів протилежного суду не надано.

Щодо зупинення справи через можливість встановлення фактів і обставин в даній справі, суд зазначає, що розгляд справи у іншому суді не перешкоджає в межах даної справи встановлювати факти та обставини, які стосуються підстави та предмету розгляду справи № 918/739/18.

Стороною не зазначено що саме цьому суду не дозволяє встановити та оцінити обставини які є предметом судового розгляду, а тому заява є неконкретизованою.

Суд виходить з того, що та обставина, що ті ж самі докази буде оцінювати інший суд не може розглядатись як підстава зупинення провадження у справі.

Стороною не зазначено чому саме цей суд не може оцінювати ці докази, обставини, факти.

У відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фрідлендер проти Франції").

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§ 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України").

Отже необґрунтоване зупинення провадження у даній справі призвело б до затягування строків розгляду справи і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, що покладає на національні суди обов'язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

До тогож, відповідачем не надано доказів порушення провадження судом за поданою відповідачем позовною заявою, а тому справа, до вирішення якої соід зупинити провадження у цій справі - відсутня.

Отже, враховуючи усе зазначене вище, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 листопада 2018 року відкрито провадження у справі 918/739/18, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 17 грудня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17 грудня 2018 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 27 грудня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27 грудня 2018 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 10 січня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 10 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 31 січня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31 січня 2019 року відкладено розгляд справи по суті на 25 лютого 2019 року.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин

01 липня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" в особі голови правління ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс", в особі директора ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту (далі - Лізингоодержувач, відповідач у справі) укладено договір фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ (далі - договір), у відповідності до якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне користування, а після виплат всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (п. 1.1. договору).

Згідно до п. 1.2. договору сторони погодили, що вартість майна становить 56 793 020 грн. 00 коп.

Пунктом 3 договору передбачено, що передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна. зазначеного у додатку № 3, що є невід'ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі майна сторони укладають та підписують у дату укладання цього договору. З дати підписання сторонами акту прийому-передачі майна лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування.

Відповідно до п. 6.2.11 договору, в редакції додаткової угоди від 29 липня 2016 року лізингоодержувач зобов'язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда); лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користуванням майном; інші витрати банка, безпосередньо пов'язані з цим договором.

Пунктом 6.2.8. договору на лізингоодержувача покладено обов'язок не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюється додатком № 2 (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.3.2 договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок зазначений у п. 1.4. договору, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25 числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у додатку № 2.

Згідно додатковій угоді від 03 листопада 2016 року починаючи з 07 листопада 2016 року відсоткова винагорода становить 15,5 % річних.

У пункті 7.1. Договору сторони узгодили, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобовязань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, лізингоодержувач сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до акту приймання-передачі майна від 01 липня 2016 року позивач свої договірні зобов'язання по договору виконав належним чином, передав у платне користування відповідачу майно.

За даними позивача, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, за відповідачем, станом на 16 жовтня 2018 року наявна прострочена заборгованість по лізинговим платежам в рахунок вартості майна в розмірі 6 165 379 грн. 44 грн. Окрім того, станом на 30 вересня 2018 року несплачена заборгованість відповідача по відсотковій винагороді складала 6 578 996 грн. 03 коп., яка не була сплачена до теперішнього часу.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Джерела права й акти їх застосування

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 статті 806 ЦК України передбачає, що за договором лізингу одна сторона (Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні у користування майно, спеціально придбане Лізингодавцем, відповідно до встановлених специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 216-217, 230-231 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивована оцінка аргументів сторін, підстави їх відхилення і висновок суду

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" заборгованості по договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 07 липня 2016 року в сумі 15 092 277 грн. 56 коп., з якої 6 165 379 грн. 44 коп. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 6 578 996 грн. 03 коп. - прострочена заборгованість з винагороди за користуванням майном, 2 347 902 грн. 12 коп. - пеня за прострочення грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що 01 липня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс", укладено договір фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ, у відповідності до якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне користування, а після виплат всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Матеріалами справи стверджено, що позивач свій договірний обов'язок по передачі майна визначеного додатком № 3 до договору виконав належним чином, вказані обставини підтверджуються актом приймання-передачі майна від 01 липня 2016 року який підписаний сторонами договору.

В матеріалах справи відсутні будь-які заперечення відповідача щодо акту приймання-передачі майна від 01 липня 2016 року.

З матеріалів справи, вбачається, що графіком лізингових платежів (додаток №2 до договору) передбачена сплата лізингоодержувачем лізингових платежів щомісяця починаючи з 25 липня 2016 до 25 червня 2026 року.

Згідно вказаного графіку лізингових платежів та виписки по рахунку 1394 вбачається наступне: 25 вересня 2017 року відповідач мав здійснити лізинговий платіж в сумі 521 036 грн. 88 коп., проте не здійснив погашення й зазначений борг став простроченим, відповідачем сплачено частину лізингового платежу в сумі 50 000 грн. 00 коп. Відповідач погасив вказаний лізинговий платіж 28 вересня 2017 року, й відповідно сума 471 036 грн. 88 коп. стала простроченою заборгованістю з 28 вересня 2017 року; 25 жовтня 2017 року відповідач мав здійснити лізинговий платіж в сумі 521 036 грн. 88 коп., проте не здійснив погашення й зазначений борг став простроченим, відповідачем сплачено частину лізингового платежу в сумі 90 400 грн. 00 коп. Відповідач погасив вказаний лізинговий платіж 31 жовтня 2017 року, й відповідно сума 901 673 грн. 76 коп. стала простроченою заборгованістю з 31 жовтня 2017 року; 25 листопада 2017 року відповідач мав здійснити лізинговий платіж в сумі 521 036 грн. 88 коп., проте не здійснив погашення й зазначений борг став простроченим, відповідачем сплачено частину лізингового платежу в сумі 50 000 грн. 00 коп. Відповідач погасив вказаний лізинговий платіж 30 листопада 2017 року, й відповідно сума 1 372 710 грн. 64 коп. стала простроченою заборгованістю з 30 листопада 2017 року.

В подальшому лізингові платежі відповідачем також не вносились, що підтверджується випискою по рахунку № 1394.

Судом встановлено, що станом на 16 жовтня 2018 року у відповідача наявна прострочена заборгованість по лізинговим платежам в рахунок вартості майна в розмірі 6 165 379 грн. 44 коп.

Як вже зазначалось вище лізингоодержувач зобовязався сплачувати нараховану відсоткову винагороду щомісяця у період з 25-го по останній день місяця.

Однак, як вбачається з виписки по рахунку № 0525 станом на 30 вересня 2018 року несплачена заборгованість відповідача по відсотковій винагороді складала 6 578 996 грн. 03 коп., яка не була сплачена до теперішнього часу.

Окрім того, сторони домовилися у пункті 7.1. договору сторони, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобовязань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, лізингоодержувач сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У звязку з порушенням відповідачем термінів сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. договору 16 жовтня 2018 року позивачем нарахована відповідачу пеня у розмірі 2 347 902 грн. 12 коп.

Окрім того, як зазначено вище, позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог яку суд прийняв до розгляду.

Суд зазначає, що згідно виписки про рух коштів № 2889 від 31 жовтня 2018 року відповідачем здійснено часткову оплату несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування в сумі 12 800 грн. 00 коп. та 32 800 грн. 00 коп., зважаючи на вказані проплати несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу становить 7 161 853 грн. 20 коп.

Відповідно до п.п. 2.3., 2.3.2 договору встановлено, що лізингоодержувач сплачує банку відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25 числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений в додатку № 2. Починаючи з 01 листопада 2016 року відповідач сплачує відсоткову винагороду за ставкою 10,5 % річних, що було узгоджено сторонами у додатковій угоді від 03 листопада 2016 року.

Пунктами 2.3, 2.3.3. договору сторонами узгоджено, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов'язання по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користуванням майном складає 24 % річних, а починаючи з 07 листопада 2016 року - 21 % (відповідно до додаткової угоди від 03 листопада 2016 року), від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку № 2.

Станом на 06 грудня 2018 року несплачене відшкодування частини вартості предмету іпотеки становить 7 161 853 грн. 20 коп. згідно виписки про рух коштів № 2889. Згідно до виписки по рахунку № 0525 станом на 31 листопада 2018 року несплачена заборгованість лізингоодержувача (відповідач) по відсотковій винагороді становить 7 644 704 грн. 23 коп. яка не сплачена по теперішній час.

У зв'язку з порушенням відповідачем термінів сплати лізингових платежів та винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. договору станом на 06 грудня 2018 року відповідачу нараховано пеню в розмірі 3 044 грн. 845 грн. 55 коп. яка обліковується на рахунку № 8896.

Матеріалами справи стверджено, що з урахуванням часткової оплати заборгованості за договором та збільшення простроченої заборгованості станом на 06 грудня 2018 року сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 17 851 402 грн. 98 коп., з яких 7 161 853 грн. 20 коп. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 7 644 704 грн. 23 коп. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном, 3 044 845 грн. 55 коп. - пеня за порушення грошового зобов'язання.

Суд зазначає, що відповідач не надав суду доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми, доводи позивача не спростував, що дає суду підстави вирішувати спір за наявними письмовими доказами.

Перевіривши розрахунки позивача щодо лізингових платежів, винагороди за користуванням майном та пені, суд визнає їх обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, до стягнення належать 17 851 402 грн. 98 коп., з яких 7 161 853 грн. 20 коп. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 7 644 704 грн. 23 коп. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном, 3 044 845 грн. 55 коп. - пеня за порушення грошового зобов'язання.

Окрім того, суд оцінює посилання відповідача викладені у відзиві на позовну заяву критично зважаючи на наступні обставини.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 ГК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина 2 статті 180 ГК України).

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1 статті 181 ГК України).

Позивач та відповідач дійшли згоди про те, що договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (пункт 9.2 Договору).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (стаття 209 ЦК України).

За змістом статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині 2 статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

У відповідності до ст. ст. 1-3.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Закон України "Про фінансовий лізинг" не містить норми про обов'язкову нотаріальну форму договору лізингу.

Виходячи з положень ст. ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", про можливість стягнення боргу і повернення майна за договором лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса, то нотаріальне посвідчення може бути вчинено за домовленістю сторін ( п. 35 та п. 288 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882).

Суд зазначає, що відповідача дійшов висновку про те, що нотаріальна форма спірного договору вимагається за змістом ст. 793 ПК України, відповідно до якої договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі, а договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, за змістом глави 58 ЦК України лізинг є одним із різновидів договорів найму (оренди).

Згідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України прямо вказує, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом (лише параграфом 6) та законом.

Суд вказує на те, що приписи Закону України "Про фінансовий лізинг" не містять норми про обов'язкову нотаріальну форму договору лізингу, при тому що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються лише цим законом.

Стаття 793 ЦК України. на яку посилається відповідач у відзиві, знаходиться у параграфі 4 гл. 58 ІІК України, а тому не підпадає під вимоги ч. 2 ст. 806 ЦК України з огляду на системне тлумачення ч. 2 статті 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України, що свідчить про те, що у частині 2 статті 806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму.

Відповідно до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

До спірного договору не застосовуються будь-які встановлені ЦК України або іншим законом особливості щодо форми його укладання. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що при укладенні договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року відповідачем були висловлені претензії щодо форми укладання вказаного договору, а саме нотаріальне посвідчення, окрім того, законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов'язковими.

До того ж за правилами статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України та статті 1 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- З, 5 та 6 статті 203 нього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду за наявності відповідного спору.

Окрім того, щодо посилання відповідача на правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 301/1583/16-ц (61-24319св18), суд зазначає, що, правовідносини, щодо яких Верховним судом висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб (у даній справі - нерухомість), стороною договору у справі № 301/1583/16- ц виступала фізична особа, тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справі №301/1583/16-ц.

Аналогічного висновку дійшла колегія Верховного Суду в постанові від 12 червня 2018 року у справі № 915/865/17.

Щодо доводів відповідача про неукладеність та не підписання додаткових угод сторонами, котрі додані до позовної заяви, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, 01 липня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" правонаступником якого є позивач, та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ, відповідно до п. 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу. Вказаний договір підписаний власноручно сторонами на паперовому носії.

07 липня 2016 року сторонами погоджено укладення додаткової угоди до договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року підписано сторонами з накладанням електронного цифрового підпису. До додаткової угоди від 07 липня 2016 року додано результат перевірки накладання електронного цифрового підпису на сайті АЦСК https://acsk.privatbank.ua. Зазначена угода є електронним документом.

05 серпня 2016 року сторонами погоджено укладення Додаткової угоди до договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року підписано сторонами з накладанням електронного цифрового підпису. До додаткової угоди від 07 липня 2016 року додано результат перевірки накладання електронного цифрового підпису на сайті АЦСК https://acsk.privatbank.ua. Зазначена угода є електронним документом.

25 серпня 2016 року сторонами погоджено укладення додаткової угоди до договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року підписано сторонами з накладанням електронного цифрового підпису. До додаткової угоди від 07 липня 2016 року додано результат перевірки накладання електронного цифрового підпису на сайті АЦСК https://acsk.privatbank.ua. Зазначена угода є електронним документом.

03 листопада 2016 року сторонами погоджено укладення додаткової угоди до договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року підписано сторонами з накладанням електронного цифрового підпису. До додаткової угоди від 07 липня 2016 року додано результат перевірки накладання електронного цифрового підпису на сайті АЦСК https://acsk.privatbank.ua. Зазначена угода є електронним документом.

Вищезазначені додаткові угоди підписані з використання цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (свідоцтво про акредитацію центру сертифікації ключів серії СА № 26, атестат відповідності, виданий Державною службою спеціального звязку та захисту інформації України від 25 березня 2011 року № 4262, експертним висновком № 05/1-2057 від 30 травня 2011 року) у порядку, передбачену Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 26 січня 2016 року.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов'язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ст. 7 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обовязковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред'явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

За приписами ч. 1, 2 ст. 8 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Відповідно ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документообіг (обіг електронних документів) - сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, використання та знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності та у разі необхідності з підтвердженням факту одержання таких документів.

Згідно ч. 1 ст.10 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або . шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Відповідно ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" Перевірка цілісності електронного документа може проводитися шляхом перевірки електронного цифрового підпису.

За ст. 14 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб'єктів електронного документообігу. Використання електронного документа у цивільних відносинах здійснюється згідно із загальними вимогами вчинення правочинів, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов'язані та призначені для ідентифікації підписувань цих даних;

За п. 5 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про електронний цифровий підпис" відкритий ключ - параметр криптографічного алгоритму перевірки електронного цифрового підпису, доступний суб'єктам відносин у сфері використання електронного цифрового підпису.

П. 8 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про електронний цифровий підпис" посилений сертифікат відкритого ключа (далі - посилений сертифікат ключа) - сертифікат ключа, який відповідає вимогам цього Закону, виданий акредитованим центром сертифікації ключів, засвідчувальним центром, центральним засвідчувальним органом.

Відповідно ст. 3 ЗУ "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Враховуючи зазначене підписання додаткових угоди до договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року, відповідно 07 липня 2016 року, 05 серпня 2016 року, 25 серпня 2016 року, 03 листопада 2016 року шляхом накладанням електронного цифрового підпису підтверджується перевіркою документу на сайті Акредитованого центру сертифікації ключів, котрий надавав послуги електронного цифрового підпису відповідачу та позивачу АЦСК Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк".

Заперечення представника відповідача щодо непідписання зазначених додаткових угод виключно через їх електронну форму є необґрунтованими та спростовуються поясненнями Позивача та нормами законодавства.

Щодо доводів відповідача про необґрунтованість вимог про стягнення процентів та пені через незазначення вказаних підстав в позові.

Відповідно до змісту п. 2.3.2. договору, лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п. 1.4. Договору, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у Додатку № 2.

Відповідно до додаткової угоди від 03 листопада 2016 року починаючи з 07 листопада 2016 року відсоткова винагорода становить 10,5% річних від суми залишку несплаченої вартості Майна. У випадку порушення лізигоодержувачем зобовязань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим Договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 21% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку № 2, що відповідає умовам договору фінансового лізингу № 4Б16059ЛИ від 01 липня 2016 року.

Отже, в умовах договору передбачена оплата відповідачем винагороди за користування майном, але не передбачена сплата процентів, як помилково зазначає у відзиві на позовну заяву.

В Графіку лізингових платежів (графік відшкодування вартості майна) зазначено термін сплати саме вартості майна, але не сплати винагороди за користування майном.

Термін сплати винагороди за користування майном сторони погодили в п. 2.3.2 договору фінансового лізингу й визначили щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця.

А відтак доводи відповідача щодо непогодження сторонами договору сплати відсоткової винагороди за користування майном є необґрунтованими.

Окрім того, пунктом 7.1. договору сторони узгодили, що у випадку порушення Лізингоодержувачем зобовязань по сплаті лізингових платежів, по оплаті винагород, Лізингоодержувач сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання та сплата неустойки.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, зважаючи на викладені обставини сторонами погоджено стягнення пені у разі неналежного виконання умов договору, а тому твердження відповідача щодо неправомірності нарахування пені є не обґрунтованим.

Отже, враховуючи вказані обставини суд не приймає до уваги заперечення відповідача.

Докази відхилені судом

Суд докази не відхиляє, а на їх підставі встановлює факт перебування сторін у договірних відносинах. Твердженням (аргументам) відповідача оцінка дана вище.

Порушені права та інтереси позивача

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Дана справа, яка пов'язана з виконанням правочинів в господарській діяльності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарського суду.

Невиконання відповідачем зобов'язання в укладеному з позивачем правочині порушило інтереси останнього та обумовлює настання передбачених цим правочином та законом правових наслідків у вигляді стягнення суми заборгованості, відтак позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом.

Судові витрати

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Позивачем по справі у якості судових витрат з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заявлено сплату судового збору в розмірі 267 771 грн. 05 коп.

Як визначено п. 2 ч. 1 ст. 1 29 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позову з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір покладається судом на відповідача в сумі 267 771 грн. 05 коп.

Враховуючи вище викладене та керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" від 29 січня 2019 року про застосування строків позовної давності.

2. Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" від 25 лютого 2019 року про зупинення провадження у справі № 918/739/18.

3. Позов задоволити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" (33024, м. Рівне, вул. Соборна, 442д, оф. 103, код. 39608228) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, поштова адреса: 49027, м. Дніпро, а/с 1800, ) 7 161 853 (сім мільйонів сто шістдесят одна тисяча вісімсот п'ятдесят три) грн. 20 коп. - заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 7 644 704 (сім мільйонів шістсот сорок чотири тисячі сімсот чотири) грн. 23 коп. - заборгованості з винагороди за користування майном, 3 044 845 (три мільйони сорок чотири тисячі вісімсот сорок п'ять) грн. 55 коп. - пені та 267 771 (двісті шістдесят сім тисяч сімсот сімдесят один) грн. 05 коп. - судового збору.

5. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05 березня 2019 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 5 примірників:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, 1д);

3 - позивачу рекомендованим (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50);

4 - представнику позивача (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30);

5- відповідачу рекомендованим (33024, м. Рівне, вул. Соборна, вул. 442-Д, оф. 103).