ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2019 Справа №914/2326/18

Господарський суд Львівської області в особі судді Пазичева В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз, м. Львів

про: визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Вашкевич Н. І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 дов. № 14-208 від 26.10.2018 року.

від відповідача: ОСОБА_2 дов № 007До-5-0119 від 02.01.2019 року.

Суд встановив:14.12.2018 року за вх. № 2468 в канцелярії Господарського суду Львівської області зареєстровано позовну заяву Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.12.2018 року, позовна заява Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог залишена без руху для усунення недоліків.

17.12.2018 р. за вх. № 48340/18 позивач, на виконання Ухвали Господарського суду Львівської області, усунув недоліки позовної заяви по справі № 914/2326/18.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.12.2018 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 15.01.2019 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.01.2019 року, підготовче засідання відкладено на 24.01.2019 року, у звязку із відсутністю представників сторін. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.01.2019 року, підготовче засідання відкладено на 30.01.2019 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.01.2019 року, підготовче засідання відкладено на 06.02.2019 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.02.2019 року, підготовче засідання відкладено на 12.02.2019 року, у звязку з відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.02.2019 року, підготовче засідання відкладено на 18.02.2019 року, для надання доказів. У судовому засіданні 18.02.2019 року оголошено перерву до 21.02.2019 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.02.2019 року, підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 28.02.2019 року.

Оскільки, за складністю та категорією дану справу, слід розглядати за правилами загального позовного провадження, суд призначив розгляд цієї справи в підготовчому провадженні.

Позивач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 22.12.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 15.01.2019 року, від 24.01.2019 року, від 30.01.2019 року, від 06.02.2019 року, від 12.02.2019 року, від 21.02.2019 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

26.12.2018 р. за вх. № 49697/18 представник позивача подав заяву.

24.01.2019 р. за вх. № 3233/19 представник позивача подав заперечення на заяву про зупинення провадження у даній справі.

30.01.2019 р. за вх. № 4208/19 представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

18.02.2019 р. за вх. № 6934/19 представник позивача подав пояснення по справі.

Відповідач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 22.12.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 15.01.2019 року, від 24.01.2019 року, від 30.01.2019 року, від 06.02.2019 року, від 12.02.2019 року, від 21.02.2019 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

08.01.2019 р. за вх. № 635/19 представник відповідача подав відзив на позов.

11.01.2019 р. за вх. № 54/19 представник відповідача подав заяву про зупинення провадження у даній справі, а саме: просить зупинити провадження по справі № 914/2326/18 до ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом за результатом розгляду апеляційної скарги на ухвалу від 30.11.2018 року по справі № 914/4192/15.

30.01.2019 р. за вх. № 3958/19 представник відповідача подав заперечення.

05.02.2019 р. за вх. № 4820/19 представник відповідача подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

18.02.2019 р. за вх. № 6900/19 представник відповідача подав клопотання.

21.02.2019 р. за вх. № 7483/19 представник відповідача подав клопотання про залишення без розгляду клопотання від 11.01.2019 р. за вх. № 54/19 про зупинення провадження у даній справі, згідно якого просить зупинити провадження по справі № 914/2326/18 до ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом за результатом розгляду апеляційної скарги на ухвалу від 30.11.2018 року по справі № 914/4192/15.

Відповідно до ст. 222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Відповідно до ст. 240 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 28.02.2019 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

У позовній заяві позивач зазначає, що 26 березня 2018 року на адресу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - позивач) від ПАТ «Львівгаз» (надалі - відповідач) надійшла заява № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від 20.03.2018 р. про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог (надалі Заява).

Зазначеною Заявою відповідач повідомив позивача, що відповідно до наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 3 вересня 2013 року, відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 7 911 859,82 грн.

Підставою для зарахування однорідних зустрічних вимог, згідно із вказаною заявою від 20.03.2018 року, на думку відповідача, є та обставина, що, оскільки у позивача наявна заборгованість перед відповідачем, згідно рішення суду у справі № 914/3703/15 на загальну суму 27 741 554,82 грн., а у відповідача в свою чергу, наявна заборгованість у сумі 7 911 859,82 грн. у справі № 914/4192/15, відповідно зобовязання щодо оплати у сумі 7 911 859,82 грн. є зустрічними однорідними вимогами.

Позивач не погоджується з вказаною заявою про зарахування однорідних зустрічних вимог і вважає, що даний правочин вчинений з порушенням положень ст. 601 Цивільного кодексу України, а тому заява № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від 20.03.2018 р. про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є такою, що не відповідає вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсною в судовому порядку.

Позивач зазначає, що 20 жовтня 2016 року позивачем на адресу відповідача було направлено заяву про зарахування однорідних зустрічних вимог № 26-7152/1.2-16. Зазначеною заявою позивач повідомив відповідача, що відповідно до наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 3 вересня 2013 року відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 7 911 859,82 грн. за договором купівлі-продажу газу № 13-412-ПР від 31.03.2013 р. В свою чергу у позивача перед відповідачем існує заборгованість, згідно рішення Господарського суду м. Києва від 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16, у сумі 2 575 213,33 грн. за договором розподілу природного газу № 14/979/13 від 21.01.2013 р.

Таким чином, на думку позивача, у відповідності до вказаної заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог, позивач шляхом направлення даної заяви, в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України, припинив зобовязання у сумі 2 575 213,33 грн. та відповідно відобразив у своєму бухгалтерському обліку. З наведеного вбачається, що вимоги вказані у заяві про зарахування однорідних зустрічних вимог від 20.03.2018 р. не є зустрічними та однорідними в розумінні положень ст. 601 Цивільного кодексу України, оскільки заборгованість позивача перед відповідачем, згідно рішення суду у справі № 914/4192/15 складає не 7 911 859.82 грн.. а 5 336 646,49 грн. (7 911 859.82 грн. - 2 575 213.33 грн.), тому такий правочин не може бути прийнятий позивачем до виконання.

Окрім того, позивач звертає увагу суду на те, що заява про зарахування однорідних зустрічних вимог від 20 жовтня 2016 року № 26-7152/1.2-16 не визнавалася недійсною в судовому порядку.

У своїх поясненнях позивач зазначає, що повністю не погоджується з позицією відповідача, яка висвітлена у поясненнях, які надавалися в ході розгляду даної справи і вважає, що доводи, які наводить відповідач є безпідставними і такими, що не відповідають дійсності, а тому такі пояснення не можуть бути прийняті судом з огляду на такі обставини. Під час розгляду даної справи відповідачем було надано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення повязаної з нею справи № 914/4192/15, яка розглядалася у Західному апеляційному господарському суді за апеляційною скаргою НАК «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду Львівської області, якою було задоволено вимоги ПАТ «Львівгаз» щодо визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

В свою чергу, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду, що питання правомірності дій виконавця в розрізі виконавчих проваджень досліджується Господарським судом м. Києва у справі № 910/3550/16, посилання на дану справу є в ухвалі Господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15. В розрізі справи № 910/3550/16 фігурує заява про зарахування однорідних зустрічних позивача № 26-7152/1.2-16 від 26.10.2016 р., посилання на яку має місце у справі № 914/2326/18. Окрім того, питання правомірності заяви Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про зарахування однорідних зустрічних вимог № 26-7152/1.2-16 від 26.10.2016 р. розглядається в розрізі справи № 910/21865/16 за позовом ПАТ «Львівгаз» до позивача. В свою чергу справа № 910/3550/16 зупинена до вирішення повязаної з нею справою № 910/21865/16. Таким чином, кінцевого рішення з даного питання Господарським судом міста Києва у справах № 910/3550/16 та № 910/21865/16 не винесено, а тому не має підстав вважати, що заява про зарахування однорідних зустрічних вимог № 26-7152/1.2-16 від 26.10.2016 р. визнана недійсною в судовому порядку, а вищевказані дії виконавчої служби є законними.

Також позивач зазначає, що належної правової оцінки судом у справі № 914/4192/15 щодо відповідності спірної заяви відповідача про зарахування однорідних зустрічних вимог на її відповідність положенням ст.ст. 601. 602 Цивільного кодексу України не надавалася, а лише є посилання на ту обставину, що дана заява є чинною і наразі не скасована в судовому порядку.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що за результатом аналізу позовної заяви ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки заява про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від 20.03.2018 р. є дійсною, та відповідає вимогам ст. 601 ЦК України.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Частина 2 вищезазначеної статті зазначає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За твердженням відповідача, це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування. Саме таким чином сформульовані положення і господарського кодексу щодо припинення зарахуванням господарських зобов'язань. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. З аналізу ст. 601 ЦК України випливає, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними;

2) бути однорідними;

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідач зазначає, що згідно заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2018 р. вимоги позивача в розмірі 7 911 859,82 грн. виникли на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. по справі № 914/4192/15, а вимоги відповідача до позивача в розмірі 27 741 554,82 грн. виникли на підставі постанови Вищого господарського суду України від 09.11.2017 р. по справі № 914/3703/15.

Тому на думку відповідача, не заслуговує уваги твердження позивача, що вимоги, вказані у заяві від 20.03.2018 р. не є зустрічними та однорідними в розумінні ст. 601 ЦК України, оскільки, згідно рішення суду у справі № 914/4192/15, заборгованість ПАТ «Львівгаз» складає не 7 911 859.82 грн., а 5 336 646,49 грн. у зв'язку з тим, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» вчинено односторонній правочин шляхом направлення заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р., якою зараховано частину в розмірі 2 575 213,33 грн (7 911 859,82 грн. - 2 575 213,33 грн.) заборгованості ПАТ «Львівгаз» по справі №914/4192/15 на повну заборгованість ПАТ «НАК «Нафтогаз України» перед ПАТ «Львівгаз» згідно рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16.

Відповідач стверджує, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № 26-7152/1.2-16 не породила жодних юридичних наслідків, оскільки,

по-перше, дана заява є оспорюваною в межах справи № 910/21865/16;

по-друге, такі кошти в сумі 2 575 213,33 грн. стягнуті в процесі примусового виконання рішення в межах виконавчого провадження № 52411911 і постанова виконавчої служби не була оскаржена.

Окрім цього, за твердженням відповідача, на момент вчинення зазначеного вище одностороннього правочину ПАТ «НАК «Нафтогаз України», була дійсною заява ПАТ «Львівгаз» вих. № №02-09/16-07в від 06.09.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, яку було визнано недійсною постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 р. Тому в ПАТ «Львівгаз» існувала заборгованість по справі № 914/4192/15 згідно наказу від 05.07.2016 р. в повному обсязі, а саме в розмірі 7 911 859,82 грн.

Крім того, відповідач зазначає, що даний наказ від 05.07.2016 р. визнано таким що не підлягає виконанню ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.11.2018р. в межах справи № 914/4192/15. Суд, задоволивши заяву відповідача про визнання наказу від 05.07.2016 р. № 914/4192/15 таким, що не підлягає виконанню виходив з того, що ПАТ «Львівгаз» повністю виконав постанову Львівського апеляційного господарського суду у справі № 914/4192/15 від 29.06.2015 р.. про що свідчить заява ПАТ «Львівгаз» від 20.03.2018 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7 911 859, 82 грн. та встановив, що така заява є чинною, а вимоги позивача та вимоги відповідача зараховані нею є дійсними та однорідними. При цьому, Суд в ухвалі зазначив, що відповідачем (ПАТ «Львівгаз») підтверджено дійсність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2018 р. документом про коригування боргу ЛВ000000745 від 20.03 2018 р., в якому відображено операцію по зарахуванню зустрічних однорідних вимог на суму 7 911 859, 82 грн.

Відповідач звертає увагу на те, що відхиляючи заперечення позивача (ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), суд виходив з наступного: 21.04.2016 р. Господарським судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 910/3550/16 щодо стягнення з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь ПАТ «Львівгаз» 3% річних у розмірі 362 200, 77 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 174 955, 22 грн. та судових витрат у розмірі 38 057,34 грн. (загальна сума 2 575 213,33 грн.). 03.10 2016 р. Шевченківським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 57701841 з виконання наказу виданого на підставі вказаного рішення суду. 28.11.2017р. виконавче провадження № 52411911 закінчено. В постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено, що кошти згідно документу примусово стягнуто на депозитний рахунок Відділу та перераховано стягувачу відповідно до платіжного доручення № 15911 від 20.11.2017 року (на суму 1 000 000, 00 грн,), платіжного доручення № 15912 від 20.11.2017 року (на суму 1 000 000, 00 грн.) та платіжного доручення № 15913 від 20.11.2017 року (на суму 575 213, 33 грн.).»

Відтак, за твердженням відповідача, Господарським судом Львівської області вже надавалась оцінка аналогічним доводам позивача в межах іншої справи № 914/4192/15 в ухвалі від 30.11.2018 р.

Відповідно до п. 41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011р.). "Верховенство права", одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно п.п 44, 46, 50 даної Доповіді принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності з тим, щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри держава повинна зробити текст закону легко доступним Вона також зобов'язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків; він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія (юридичних норм) також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб'єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси особи. Відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязання вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст. 11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі, на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду (постанова Вищого господарського суду України від 22 липня 2004 року по справі N 15-03/186).

Статтею 601 ЦК України встановлено такий спосіб припинення зобов'язання, як зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. При цьому, зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Це означає, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

отже, згідно ст. 601 ЦК України, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог необхідно, щоб термін виконання зобов'язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент; ясність (зрозумілість) вимог.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Добровільне виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог (постанова Верховного Суду України від 1 листопада 2005 р. N 15/154).

Згідно ст. 602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

З огляду на викладене, судом встановлено, що оскільки випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, передбачені ст. 602 ЦК України, за даних обставин відсутні, зарахування зустрічних вимог є можливим.

Згідно з статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 (надалі - Конвенція), кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 3 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Оскільки, положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до приписів ст.ст. 15 та 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту прав повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

В ході розгляду справи судом встановлено, що 26 березня 2018 року на адресу Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (надалі - позивач) від ПАТ «Львівгаз» (надалі - відповідач) надійшла заява № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від 20.03.2018 р. про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог (надалі Заява).

Зазначеною Заявою відповідач повідомив позивача, що відповідно до наказу Господарського суду Львівської області у справі № 914/4192/15 від 3 вересня 2013 року, відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 7 911 859,82 грн.

Підставою для зарахування однорідних зустрічних вимог, згідно із вказаною заявою від 20.03.2018 року, є та обставина, що оскільки у позивача наявна заборгованість перед відповідачем, згідно рішення суду у справі № 914/3703/15 на загальну суму 27 741 554,82 грн., а у відповідача, в свою чергу, наявна заборгованість у сумі 7 911 859,82 грн. у справі № 914/4192/15, відповідно зобовязання щодо оплати у сумі 7 911 859,82 грн. є зустрічними однорідними вимогами.

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від 20.03.2018 р. є дійсною, оскільки, відповідає вимогам ст. 601 ЦК України.

Саме таким чином сформульовані положення і Господарського кодексу щодо припинення зарахуванням господарських зобов'язань. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2018 р . вимоги позивача в розмірі 7 911 859, 82 грн. виникли на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. по справі № 914/4192/15, а вимоги відповідача до позивача в розмірі 27 741 554, 82 грн. виникли на підставі постанови Вищого господарського суду України від 09.11.2017 р. по справі № 914/3703/15.

Щодо заліку зустрічних однорідних обставин ПАТ НЛК «Нафтогаз України» в 2016 році то Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. у справі № 914/4192/15 ухвалено:

- стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України інфляційні втрати в розмірі 6 647 909, 83 грн., 3% річних в сумі 1 147 025,95 грн. та 116 924, 04 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню га газифікації «Львівгаз» на користь акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 128 616, 44 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

На виконання постанови Львівського апеляційного господарською сулу України від 29.06.2016 р., яка вступила в законну силу 29.06.2016 р., 05.07.2016 р. Господарським судом Львівської області видано два накази.

Виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області на стягнення витрат на судовий збір у сумі 128 616,44 грн. перебувало на виконанні у Шевченківському ВДВС ГТУЮ у Львівській області та закінчено 05.09.2016 р. на підставі повного фактичного виконання. З цього приводу між сторонами спір відсутній.

За наказом Господарського суду Львівської області на стягнення інфляційних втрат у сумі 6 647 909, 83 грн., 3% річних у сумі 1 147 025, 95 грн. та витрат на судовий збір у сумі 116 924, 04 грн. (загальна сума складає 7 911 859, 82 грн.) старшим державним виконавцем Управління державної виконавчої служби Головного територіальною управління юстиції у Львівській області 26.08.2016 р. відкрито виконавче провадження № 52020729.

22.09.2016 року вказане виконавче провадження № 52020729 з виконання наказу від 05.07.2016 р. по справі № 914/4192/15 (загальна сума стягнення 7 911 859. 82 грн.) закінчено у зв'язку з відсутністю невиконаних грошових зобов'язань перед ПАТ НАК «Нафтогаз України» внаслідок припинення зобовязання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ПАТ «Львівгаз» вих.№ ЛВ-5101-16 від 06.09.2016 р. (відповідно до п. 8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент закінчення виконавчого провадження).

21.04.2016 р. Господарським судом м Києва ухвалено рішення у справі № 910/3550/16 щодо стягнення з ПАТ ПАК «Нафтогаз України» на користь ПАТ «Львівгаз» 3% річних у розмірі 362 200, 77 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 174 955. 22 грн. та судових витрат у розмірі 38 057, 34 грн. (загальна сума 2 575 213, 33 грн.).

03.10.2016 р. Шевченківським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 57701841 з виконання наказу, виданого на підставі вказаного рішення суду.

20.10.2016 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на адресу ПАТ «Львівгаз» направлено заяву про зарахування однорідних позовних вимог по справі № 914/4192/15, у зв'язку із заборгованістю ПАТ «Львівгаз» перед ПАТ НАК «Нафтогаз України» в розмірі 7 911859,82 грн. за наказом Господарського суду Львівської області від 05.07.2016 року в сумі 2 575 213.33 грн. та заборгованістю ПАТ «НЛК «Нафюгаз України» перед ПАТ «Львівгаз» у справі № 910/3550/16 в сумі 2 575 213.33 грн.

28.11.2017 р. виконавче провадження № 52411911 закінчено.

У постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено, що кошти згідно платіжного документу примусово стягнуто на депозитний рахунок Відділу та перераховано сгягувачу, відповідно до платіжного доручення №15911 від 20.11.2017 року (на суму 1 000 000. 00 грн.). платіжного доручення №15912 від 20.11.2017 року (на суму 1 000 000, 00 грн.) та платіжного доручення №15913 від 20.11.2017 року (на суму 575 213, 33 грн.).

Щодо заліку зустрічних однорідних вимог ПАТ «Львівгаз» у 2018 р., 20.03.2018 року ПАТ «Львівгаз» направило на адресу ПАТ «Нафтогаз України» заяву про зарахування однорідних зустрічних вимог від 20.03.2018 року. Згідно вказаної заяви заборгованість у ПАТ НАК «Нафтогаз України» перед ПАТ «Львівгаз» існує на підставі виданих наказів Господарського суду Львівської області від 14.12.2017 року на виконання постанови Вищого Господарського суду України від 09.11.2017 року в розмірі 27 741 554, 82 грн, а заборгованість ПАТ «Львівгаз» перед ПАТ НАК «Нафтогаз України» існує на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду у справі № 914/4192/15 від 29.06.2016 року, яку залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2016 року, у розмірі 7 911 859,82 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.11.2018 р. у справі № 914/4192/15 визнано таким, що не підлягає виконанню, наказ Господарського суду Львівської області від 05.07.2016 р. № 914/4192/15, яким стягнуто з ПАТ "Львівгаз" на користь ПАТ НАК "Нафтогаз України" інфляційні втрати в розмірі 6 647 909, 83 грн., 3% річних в сумі 1 147 025.95 грн. та 116 924,04 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 року дана ухвала залишена в силі.

При цьому, судами встановлено факт повного виконання ПАТ "Львівгаз" постанови Львівського апеляційного господарського суду у справі № 914/4192/15 від 29.06.2015 р., на підставі заяви ПАТ «Львівгаз» № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від20.03.2018 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7911 859, 82 грн.

Таким чином, судами при розгляді вищезгаданої заяви встановлено факт зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7911 859, 82 грн. на підставі заяви ПАТ «Львівгаз» від 20.03.2018 р.

Як зазначено вище, згідно заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2018 р. вимоги позивача в розмірі 7 911 859,82 грн. виникли на підставі постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р., по справі № 914/4192/15, а вимоги відповідача до позивача в розмірі 27 741 554, 82 грн. виникли на підставі постанови Вищого господарського суду України від 09.11.2017 р. по справі № 914/3703/15.

Таким чином, вимоги за оспорюваною заявою є зустрічними та однорідними.

Отже, відхиляючи доводи позовної заяви ПАТ «НАК «Нафтогаз України», щодо обставини, що на час подання ПАТ «Львівгаз» заяви від 20.03.2018р. про зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 7 911 859, 82 грн., наявним був факт вчинення позивачем правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 2 575 213. 33 грн., - шляхом подання заяви про зарахування № 26-7152/1.2-16 від 26.10.2016 р., що зумовлювало наявність боргу відповідача за наказом Господарського суду Львівської області від 05.07.2016р. у справі № 914/4192/15 лише у сумі 5 336 646, 49 грн., суд виходить з наступного.

21.04.2016 р. Господарським судом м Києва ухвалено рішення у справі № 910/3550/16 щодо стягнення з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь ПАТ «Львівгаз» 3% річних у розмірі 362 200, 77 грн.. інфляційних втрат у розмірі 2 174 955, 22 грн. та судових витрат у розмірі 38 057, 34 грн. (загальна сума 2 575 213, 33 грн.).

03.10.2016 р. Шевченківським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 5241 1911 з виконання наказу, виданого на підставі вказаного рішення суду.

28.11.2017 р. виконавче провадження № 52411911 закінчено.

В постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено, що кошти згідно документу примусово стягнуто на депозитний рахунок Відділу та перераховано стягувану відповідно до платіжного доручення №15911 від 20.11.2017 року (на суму 1 000 000, 00 грн.), платіжного доручення № 15912 від 20.11.2017 року (на суму 1 000 000, 00 грн.) та платіжного доручення № 15913 від 20.11.2017 року (на суму 575 213, 33 грн.).

Вищевказані обставини встановлені постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 року в справі № 914/4192/15 і визнавались сторонами в процесі розгляду даної справи.

З аналізу приписів ст. 333 ГПК України випливає, що поворот виконання рішення суду можливий лише внаслідок скасування рішення, по якому було здійснено виконання.

При розгляді даної справи НАК «Нафтогаз України» не надав суду доказів вчинення дій, спрямованих на оскарження рішення суду у справі № 910/3550/16.

Як зазначено у рішенні Європейською суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» (заява № 24465/14). право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою -домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

У справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, рішення від 09.06.2011 р. пункти 42-44 (на яку неодноразово посилається Верховнт) суд, зокрема, у постанові від 12.12.2016 р. у справі № 905/407/16; постанові від 02.05.2018 у справі № 926/1859/14) ЄСПЛ вказав: «Суд повторює, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції. повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia. вимагає, щоб. коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії».

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу с виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії»

За таких умов, суд критично оцінює твердження стягувача, щодо зарахування між сторонами зустрічних однорідних вимог у сумі 2 575 213,33 грн., шляхом подання НАК «Нафтогаз України» заяви про зарахування № 26-7152/1.2-16 від 26.11.2016 року.

Також суд зазначає, що станом на час розгляду даної справи, постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 року в справі № 914/4192/15 залишено в силі ухвалу Господарської о суду Львівської області від 30.11.2018 року, якою наказ Господарського суду Львівської області від 05.07.2016 року на суму 7 911 859,82 грн. (інфляційні втрати в розмірі 6 647 909,83 грн.. 3% річних в сумі 1 147 025,95 грн. та 116 924.04 грн. - судовий збір) визнано таким, що не підлягає виконанню.

В основу ухвали Господарського суду Львівської області від 30.11.2018 року в справі № 914/4192/15 покладені встановлені судом обставини дійсності та законності одностороннього правочину № Lv007.2-СЛ-3045-0318 від 20.03.2018р., вчиненого ПАТ «Львівгаз» у зв'язку із чим відбулась повна оплата заборгованості ПАТ «Львівгаз».

У відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якшо інше по встановлено законом.

Таким чином, не є підтверджено належними та допустимими доказами твердження позивача, що вимоги, вказані у заяві від 20.03.2018 р. не є зустрічними та однорідними в розумінні ст. 601 ЦК України, оскільки згідно рішення суду у справі № 914/4192/15 заборгованість ПАТ «Львівгаз» складає не 7 911 859,82 грн., а 5 336 646,49 грн. у зв'язку з тим, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» вчинено односторонній правочин шляхом направлення заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог № 26-7152/1.2-16 від 20.10.2016 р., якою зараховано частину в розмірі 2 575 213,33 грн. (7 911 859,82 грн. - 2 575 213,33 грн.) заборгованості ПАТ «Львівгаз» по справі № 914/4192/15 на повну заборгованість ПАТ «НАК «Нафтогаз України» перед ПАТ «Львівгаз» згідно рішення Господарського суду міста Києва від : 21.04.2016 р. у справі № 910/3550/16 у сумі 2 575 213,33 грн.

Отже, заява про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № 26-7152/1.2-16 не породила жодних юридичних наслідків, оскільки,

по-перше, дана заява є оспорюваною в межах справи № 910/21865/16;

по-друге, такі кошти в сумі 2 575 213,33 грн. стягнуті з останнього в процесі примусового виконання рішення в межах виконавчого провадження № 52411911 і постанова виконавчої служби не була оскаржена.

Окрім цього, на момент вчинення зазначеного вище одностороннього правочину ПАТ «НАК «Нафтогаз України» була дійсною заява ПАТ «Львівгаз» вих. № №02-09/16-07в від 06.09.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, яку було визнано недійсною постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 р. Тому, в ПАТ «Львівгаз» існувала заборгованість по справі № 914/4192/15 згідно наказу від 05.07.2016 р. в повному обсязі, а саме в розмірі 7 911 859,82 грн.

Крім того, даний наказ від 05.07.2016 р. визнано таким, що не підлягає виконанню ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.11.2018р. в межах справи № 914/4192/15. Суд, задоволивши заяву відповідача про визнання наказу від 05.07.2016 р. № 914/4192/15 таким, що не підлягає виконанню, виходив з того, що ПАТ «Львівгаз» повністю виконав постанову Львівського апеляційного господарського суду у справі № 914/4192/15 від 29.06.2015 р., про що свідчить заява ПАТ «Львівгаз» від 20.03.2018 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 7 911 859, 82 грн. та встановив, що така заява є чинною, а вимоги позивача та вимоги відповідача зараховані нею є дійсними та однорідними.

При цьому, Суд в ухвалі зазначив, що відповідачем (ПАТ «Львівгаз») підтверджено дійсність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2018 р. документом про коригування боргу ЛВ000000745 від 20.03 2018 р.. в якому відображено операцію по зарахуванню зустрічних однорідних вимог на суму 7 911 859, 82 грн.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачем позовні вимоги спростовані, суд прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є не обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 2011027 від 127.12.2018 року на суму 1762,00 грн. про сплату судового збору.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.03.2019 р.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Пазичев В.М.