РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2019Справа № 910/14113/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., за участю секретаря судового засідання Коноплянко Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні господарську справу

За позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (50026, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (01001, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 16

2) Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД (Філокіпру Стріт, 4, Зеніа Елені, Корт А, 3032 Ламасол, Кіпр)

про визнання договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 недійсним

Представники сторін:

представник позивача: Лосєв Д.В. адв.

представник відповідача-1: Левченко О.В. адв.

представник відповідача-2: Трубаков Є.О. адв.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" та Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД про визнання договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 недійсним з підстав невідповідності вимогам ст.ст. 228, 515 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 (суддя Васильченко Т.В.) відкрито провадження у справі №910/14113/18 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.11.2018.

02.11.2018 відповідачем 2 подано до суду відзив на позовну заяву та заяву про залишення позову без розгляду.

Також 02.11.2018 відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву та заяву про залишення позову без розгляду.

14.11.2018 через канцелярію суду позивачем подано відповіді на відзиви відповідачів, клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача АТ КБ "Приватбанк", клопотання про витребування доказів.

20.11.2018 позивач звернувся до суду із клопотанням про перенесення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 20.11.2018 підготовче засідання відкладено на 30.11.2018.

30.11.2018 відповідачами подано через канцелярію суду заперечення проти клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 05.12.2018, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю та відрядженням судді Васильченко Т.В., справу передано для розгляду судді Ярмак О.М.

Ухвалою суду від 11.12.2018 суддею Ярмак О.М. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 22.01.2019.

21.01.2019 через канцелярію суду відповідачем-1 подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22.01.2019 представники відповідачів підтримали свої заяви про залишення позовної заяви без розгляду, які були подані до суду 02.11.2018 та не розглянуті судом; оголошено перерву на 29.01.2019.

25.01.2019 через канцелярію суду позивачем подано пояснення відносно заяв про залишення позовної заяви без розгляду, в якому заперечує проти їх задоволення.

Ухвалою суду від 29.01.2019 відмовлено відповідачу-1 та відповідачу-2 в задоволенні заяв про залишення позовної заяви без розгляду.

В судовому засіданні 29.01.2019 суд на місці ухвалив відмовити позивачу в задоволенні клопотання про залучення третьої особи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 29.01.2019 суд на місці ухвалив відмовити позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 29.01.2019 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" та Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД в задоволенні заяв про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 29.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.02.2019.

У судовому засіданні 26.02.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідачів просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги мотивовані тим, що на адресу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС" (відповідач 1) надійшло повідомлення про відступлення права вимоги (вимога) від 12.06.2018, в тому числі щодо сплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності позивача в розмірі 1 514 927, 87 грн., які мали бути виплачені Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД.

Підставою такої вимоги стало те, що Компанія ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД (відповідач 2) на підставі договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 (далі - договір факторингу) відступила відповідачу 1 право вимоги до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності позивача в розмірі 1 514 927, 87 грн., які мали бути виплачені на користь Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", оформлених протоколом від 05.09.2017.

Вказаний правочин позивач вважає недійсним , посилаючи на невідповідність вимогам ст.ст. 228, 515 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що право на отримання частини прибутку акціонерного товариства закріплено виключно за акціонерами такого товариства, а обов'язок ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" нерозривно пов'язаний з особою кредитора (акціонера), а отже договір факторингу суперечить статті 515 Цивільного кодексу України, яка встановлює недопущення заміни кредитора у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора; договір факторингу містить ознаки такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки при виплаті коштів на користь ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" у ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" не виникає обов'язку щодо утримання та перерахування податку з доходів нерезидента (на відміну від виплати дивідендів на користь акціонера-нерезидента), що призводить до збитків державного бюджету; зауважує, що ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" (один із засновників відповідача 1) зареєстровані за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків, всі договори укладені компаніями-нерезидентами з ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" в один день, що свідчить про їх пов'язаність між собою; та зазначає, що укладаючи договір факторингу № 2Ф від 30.05.2018 відповідач 2 відстрочив момент одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, проте ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" жодним чином не ухилявся та не ухиляється від виплати вказаних грошових коштів (дивідендів) у передбаченому законом порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами за змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Всупереч вказаним вимогам позивачем не доведено належними засобами доказування обґрунтованості аргументів та фактичних обставин підтвердження позову, з яким він звернувся до суду.

Як встановлено судом вище, між відповідачами укладений договір факторингу №2Ф від 30.05.2018, відповідно до умов якого, Компанією ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД відступлено ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" право грошової вимоги до ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 в розмірі 1 514 927, 87 грн., також всі інші права Компанії, пов'язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

При цьому, зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та передбачає, що відступлення права вимоги є лише наслідком та складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів.

Згідно з п.1.1 договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 за цим договором фактор (ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС") зобов'язується передати грошові кошти в сумі 1 500 000,00 грн. в розпорядження клієнта (ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД ), а клієнт відступає факторові право грошової вимоги до ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів) за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД згідно з рішенням (протокол б/н від 05.09.2017) загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які відбулися 05.09.2017 в розмірі 1 514 927,87 грн., також всі інші права клієнта, пов'язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

У відповідності до п.п. 1.1.3. договору факторингу, за цим договором допускається наступне відступлення права грошової вимоги.

За змістом пункту 1.2. договору факторингу, право грошової вимоги передається в розмірі заборгованості боржника перед клієнтом з виплати дивідендів, а також інших зобов'язань боржника, пов'язаних із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного договору факторингу після отримання від клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається. Фактор сплачує клієнтові кошти в розмірі 1 500 000,00 грн. у строк до 31.12.2019 шляхом перерахування на банківський рахунок клієнта, за умови отримання від клієнта інформації згідно з п. 3.2.2. цього договору.

Відтак, предметом укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору є відступлення права вимоги (цесії) щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 в розмірі 1 514 927,87 грн.

З аналізу змісту укладеного між відповідачами договору, вбачається що даний договір за своїм змістом є договором відступлення прав вимоги.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

У відповідності до статті 515 Цивільного кодексу України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Приписами статті 515 Цивільного кодексу України містять загальне правило визначення зобов'язань, в яких не допускається заміна кредитора.

Зі змісту статті 515 ЦК України вбачається, що в цілому перелік зобов'язань, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, є невичерпним, тобто в кожному разі треба аналізувати зв'язок прав кредитора у зобов'язанні з його особою.

Отже, права кредитора не можуть бути передані іншій особі в зобов'язаннях, в яких це обумовлено характером самого зобов'язання (його цільовим виконанням) та особою кредитора.

Як вже було зазначено судом вище, предметом укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору є відступлення права вимоги (цесії) щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які мали бути виплачені на користь компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 в розмірі 1 514 927,87 грн.

За умовами п. 2 ч. 1 ст. 116 Цивільного кодексу України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Частиною 1 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

При цьому, в силу ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків може бути і рішення загальних зборів про виплату дивідендів.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, й факту прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Правовідносини, в яких товариство у разі прийняття рішення загальними зборами про виплату акціонеру дивідендів, зобов'язане здійснити таку виплату, є грошовим зобов'язанням.

З урахуванням наведеного, зобов'язання з виплати дивідендів, носять грошовий характер.

Водночас, виконання таких грошових зобов'язань, як і зобов'язання з виплати дивідендів, не пов'язане безпосередньо з особою кредитора.

Виплата дивідендів не має конкретного цільового призначення, яке нерозривно пов'язане виключно з особою кредитора та внаслідок заміни кредитора в такому зобов'язання не змінюється характер такого грошового зобов'язання.

Відтак, доводи позивача про те, що зобов'язання з виплати дивідендів пов'язані з особою кредитора (акціонера товариства), є необґрунтованими.

Також позивачем не доведено невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін на те, а також, що вказаний договір завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання договору недійсним з цих підстав.

Зокрема, предметом розгляду у даній справі не є питання можливих порушень податкового законодавства, які на думку ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" можуть виникнути під час здійснення ним виплат грошових коштів.

Інші посилання та аргументи позивача, у т.ч. щодо реєстрації ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" та ТОВ "СПІРІТ СОЛЮШНС" (один із засновників відповідача 1) за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків, всі договори укладені компаніями-нерезидентами з ТОВ "СПІРІТ ФІНАНС" в один день, не приймаються судом в якості підстав та обставин, з якими закон пов'язує визнання недійсним правочинів.

В силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Проаналізувавши обставини справи та зібрані докази, суд зазначає, що визначення сторонами у договорі факторингу умови про відстрочення моменту одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, також не свідчить про те, що договір факторингу №2Ф від 30.05.2018 вчинено без наміру створення правових наслідків.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши всі надані докази, документи та пояснення в їх сукупності, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІРІТ ФІНАНС", Компанії ДАКСТОН ХОЛДІНГЗ ЛІМІТЕД про визнання договору факторингу № 2Ф від 30.05.2018 недійсним у повному обсязі у зв'язку із недоведеністю підстав.

Судові витрати у разі відмови у задоволенні позову, відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено: 07.03.2019.

Суддя О.М. Ярмак