ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2019 р. Справа№ 910/19903/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Дрозд Т.О.- член виконавчого органу

від відповідача 1 за первісним позовом: Кацідим В.О. (ордер №108871 від 12.02.2019 року)

від відповідача 2 за первісним позовом: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

на рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2018 р.

у справі № 910/19903/17 (суддя - Гумега О.В.)

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ"

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Серго"

про стягнення 359 133,74 грн., -

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО",

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Серго"

про визнання недійсними пунктів договору,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Серго" (відповідач-2) про стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 1000,00 грн.; про стягнення з відповідача-1 358133,74 грн., з яких: 289067,01 грн. помилково перерахованих коштів та 69066,73 грн. процентів за користування чужими коштами.

31.05.2018 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого позивач просив прийняти до розгляду зазначене клопотання та стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 - 1000,00 грн., а також стягнути з відповідача 1 - 371085,75 грн., з яких: 289067,01 грн. помилково перерахованих коштів; 69066,73 грн. процентів за користування чужими коштами ; 10177,22 грн. інфляційних втрат та 2774,79 грн., трьох процентів річних. При цьому, в обґрунтування заявлених позовних вимог у даній заяві позивач послався також на приписи ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зазначивши, що договір поставки припинив свою дію 31.12.2015, а тому платежі, які помилково були здійснені позивачем на рахунок відповідача-1 після закінчення строку дії цього договору, у розумінні норми ст. 1212 ЦК України вважаються безпідставно набутим майном.

Під час розгляду справи в підготовчому засіданні, суд першої інстанції прийшов до висновку, що зміст клопотання про збільшення розміру позовних вимог свідчить про одночасну зміну і предмета, і підстав позову, що протирічить приписам ч.3 ст. 46 ГПК України, у зв'язку з чим відмовив у задоволені клопотання позивача про збільшення розміру позовних вимог та розглядав по суті раніше заявлені позивачем у позовній заяві вимоги, а саме про стягнення солідарно з відповідача -1 та відповідача-2 1000, 00 грн.,; про стягнення з відповідача-1 358 133,74 грн., з яких: 289 067, 01 грн. помилково перерахованих коштів та 69 066,73 грн. процентів за користування чужими коштами.

У серпні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" звернулось до господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО", товариства з обмеженою відповідальністю "Серго" про визнання недійсним п.5.16, п.5.18, п.10.3, п.10.4 договору поставки №12546К від 04.02.2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" та товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2018 року зустрічну позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО", товариства з обмеженою відповідальністю "Серго" про визнання недійсним п.5.16, п.5.18, п.10.3, п.10.4 договору поставки №12546К від 04.02.2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" та товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" повернуто заявнику, на підставі ч.6 ст. 180 ГПК України .

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.11.2018 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що правовідносини сторін у даному спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу сплачені кошти (надлишково перераховані) у зв'язку з виконанням умов договору поставки № 12546К від 04.02.2014. Окрім того, відносно відмови в стягненні процентів за користування чужими коштами, зазначив, що вони не підлягають задоволенню, оскільки носять похідний характер від основної вимоги позивача про стягнення 289067,01 грн. помилково перерахованих коштів, заявленої на підставі ст. 1212 ЦК України. Також, зазначив, що не підлягають стягненню з відповідача-2 кошти за договором поруки № 12546К від 04.02.2014, з огляду на те, що позивачем невірно зазначена підстава звернення з позовом (ст. 1212 ЦК України). При цьому, вказав на те, що договір поруки припинив свою дію 05.02.2015.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2018 р. у справі № 910/19903/17 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ "ТНП.КОМ" на користь ТОВ "ЕКО" 371 085,75 грн., в тому числі суму помилкового перерахування коштів у розмір 289 067,01 грн., суму процентів за користування чужими коштами у розмірі 69 066,73 грн., а також солідарно стягнути з ТОВ "ТНП.КОМ" та ТОВ "Серго" на користь ТОВ "ЕКО" 1 000,00 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не вірно було оцінено договір поставки № 12546К від 04.02.2014 року, а саме умови пунктів 12.1., 12.2. та 12.4. договору, в частині строку дії договору, оскільки договір припинив свою дію 31.12.2015 року, договір пролонговано не було. Тобто, на момент направлення ТОВ «ЕКО» 17.10.2017 року на адресу ТОВ «ТНП.КОМ» вимоги (претензії) №18/777юв про повернення (перерахування) на розрахунковий рахунок ТОВ «ЕКО» суми помилково перерахованих коштів у розмірі 290 067,01 грн., між сторонами були відсутні договірні відносини, а тому грошові кошти заявлені позивачем в позові до стягнення з відповідача-1 підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" та призначено розгляд справи на 12.02.2019 р.

04.02.2019 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 12.02.2019 року представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача 1 на користь позивача 371 085,75 грн., в тому числі суму помилково перерахованих коштів у розмірі 289 067,01 грн., суму процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 69 066,73 грн., а також солідарно стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача 1000,00 грн.

Представник відповідача 1 вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 197,198 т.3).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представника відповідача 2 обов'язковою в судове засідання не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача 2 за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача -1, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.02.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (покупець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (постачальник, відповідач-1) укладено договір поставки № 12546К з Протоколом узгодження розбіжностей від 04.02.2014 (договір поставки).(а.с.20 т.1)

За умовами пунктів 2.1, 2.2 зазначеного договору, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та відповідно до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі (п. 2.1 договору поставки). Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (уповноваженими представниками), зокрема, накладної.

У відповідності до пунктів 5.1 та 5.16 договору поставки товар поставляється постачальником на умовах базису поставки DDP згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2000 року) з урахуванням умов цього договору. Сторони погодили, що покупець має беззастережне право на свій розсуд повернути постачальнику поставлений ним за договором товар з підстав, наведених у даному пункті, в тому числі, але не обмежуючись.

Пунктом 5.18 договору визначені умови оформлення відповідної накладної при поверненні товару.

Відповідно до пункту 8.1 договору поставки покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір та в такі строки: по закінченню 90 (дев'яносто) календарних днів з дати поставки Товару постачальником (п.п. 8.1.1); по мірі реалізації товару кінцевому споживачу (п.п. 8.1.2).

Умовами пунктів 12.1 та 12.2 договору сторони погодили, що договір набуває чинності 04.02.2014 року і діє до 31.12.2014 року включно, а в частині невиконаних зобов'язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання. Будь-яка сторона має право в односторонньому порядку, не вказуючи підстав і не звертаючись до суду, достроково розірвати договір, у письмовій формі проінформувати про це іншу сторону за 30 днів до дати розірвання.

Пунктом 12.4 договору визначено, що якщо за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному пунктом 12.1 договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовжений на наступний рік.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-1 по договору поставки № 12546К від 04 лютого 2014 року, 04.02.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (кредитор, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Серго" (поручитель, відповідач-2) укладено договір поруки № 14/02/14 (договір поруки) (а.с. 39 том 1).

За умовами пунктів 1.1. та 2.1. договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (боржник, відповідач-1) згідно Договору поставки № 12546К від 04.02.2014 (основний договір), укладеного між кредитором та боржником. Розмір зобов'язань становить 1000 гривень 00 коп.

Пунктами 3.1. та 4.1. договору поруки визначено, що поручитель зобов'язаний у разі порушення боржником обов'язку за основним договором відшкодувати всі збитки боржника перед кредитором, але не більше граничного розміру, визначеного у п. 1.1. Поруки він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених ст. 559 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції на виконання умов вказаного договору поставки відповідачем-1 у період з 04.02.2014 по 20.05.2015 було поставлено позивачу товар на загальну суму 1207834,20 грн., у відповідності до Переліку прибуткових накладних за Договором № 12546К від 04.02.2014 р.(а.с. 40-49 т.1) Факт поставки та отримання товару на підставі договору поставки згідно цих накладних сторонами не заперечувався.

Як зазначає позивач у період з 07.07.2016 року по 08.12.2016 року, відповідачем 1 було здійснено повернення товару на загальну суму 36577,77 грн., що підтверджується накладними про повернення товару, перелік яких наведено у таблиці № 2 (а.с. 50 т. 1), копії накладних (а.с. 51-89 т. 1).

Відповідно до платіжних доручень у період з 10.10.2014 по 21.02.2017 позивач перерахував відповідачу-1 грошові кошти на загальну суму 1140000,00 грн. з призначенням платежу: "Опл. за пром. товари зг. дог. № 12546К від 04.02.2014". (а.с. 90-108 т. 1).

Крім того, у період з 31.05.2014 по 30.11.2015 рок між позивачем та відповідачем - 1 було укладено угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 109-143 т. 1), згідно яких було проведено взаємозалік за договором поставки № 12546К від 04.02.2014 та договорами про надання послуг № 3049Е від 01.01.2013, № 3194Е від 04.02.2014 та № 3283Е від 01.01.2015 на загальну суму 321323,44 грн., що не заперечувалось відповідачем-1. (а.с.228,238 т.1)

17.10.2017 позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою (претензію) № 18/7772юв від 17.02.2017 (а.с. 144-145 т. 1) про перерахування останнім протягом 7 (семи) банківських днів з дати отримання даної вимоги на розрахунковий рахунок позивача 290067,01 грн. надлишково перерахованих коштів, посилаючись при цьому на вищенаведені правовідносини сторін на підставі Договору поставки, а також на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України. Вимога залишена відповідачем-1 без виконання.

Оскільки вищевказана вимога залишена відповідачем без виконання, позивач звернувся до суду з даним позовом, я якому просив стягнути з відповідачів, солідарно, 1000,00 грн. та стягнути з відповідача-1 помилково перераховані кошти в сумі 289067,01 грн. та проценти за користування чужими коштами у сумі 69066,73 грн. При цьому, підставою стягнення коштів позивачем була визначена ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що перерахування позивачем відповідачу-1 спірних грошових коштів у сумі 290067,01 грн. відбулось на виконання умов Договору поставки та під час дії даного договору, тому відсутні правові підстави для стягнення зазначених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Окрім того, щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя зазначив на те, що станом на час звернення позивача з даним позовом до суду (13.11.2017 ) договір поруки припинив свою дію.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

У відповідності до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність , зобов'язаний передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, 04.02.2014 між ТОВ "ЕКО" (покупець, позивач) та ТОВ "ТНП.КОМ" (постачальник, відповідач-1) укладено договір поставки № 12546К з Протоколом узгодження розбіжностей від 04.02.2014 (договір поставки).(а.с.20 т.1). Строк дії договору визначений пунктами 12.1. та 12.2, за якими сторони погодили що договір набуває чинності 04.02.2014 року і діє до 31.12.2014 року включно, а в частині невиконаних зобов'язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання. Будь-яка сторона має право в односторонньому порядку, не вказуючи підстав і не звертаючись до суду, достроково розірвати договір, у письмовій формі проінформувати про це іншу сторону за 30 днів до дати розірвання.

Пунктом 12.4 договору визначено, що якщо за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному пунктом 12.1 договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовжений на наступний рік.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент звернення позивача з даним позовом, договір поставки був чинним, оскільки жодна зі сторін письмово не повідомляла іншу сторону про припинення дії договору в порядку пункту 12.4 договору.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правої підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Частиною 1 статті 1212 ЦК України передбачено, що безпідставно набутим є майно, набуте особою або збереже нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України вказує на те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав , якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі зазначеної статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Отже, набуття однією зі сторін зобов'язання майна (грошей) за рахунок іншої сторони в порядку договірного зобов'язання не є безпідставним.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв'язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та у постановах Верховного Суду від 19.03.2018 у справі №904/5844/17, від 10.04.2018 у справі №910/6129/17, від 05.04.2018 у справі №914/833/17, від 04.05.2018 у справі № 927/468/17.

Крім того, за змістом положень статті 1212 ЦК України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за поставку товару (виконання робіт, надання послуг) за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі статті 1212 ЦК як безпідставне збагачення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі N 5006/18/13/2012, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13 та у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 у справі №904/5844/17.

Як свідчать матеріали справи та вірно було встановлено судом першої інстанції договір поставки №12546К від 04.02.2014 року укладений між позивачем та відповідачем є чинним. Перерахування позивачем відповідачу 1 спірних грошових коштів у сумі 290067,01 відбулось на виконання умов договору поставки №12546К від 04.02.2014 року та під час дії даного договору.

Доводи позивача про те, що договір поставки №12546К від 04.02.2014 року припинив свою дію 31.12.2015 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що жодна із сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення дії договору в порядку пункту 12.4 договору, а сторони продовжували виконувати договірні зобов'язання і після спливу цього терміну.

Доводи апеляційної скарги, що спірні платежі були "помилково" здійснені ним на рахунок відповідача-1 після закінчення строку дії договору поставки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи належним чином доведено, що такі платежі були здійснені позивачем на підставі договору поставки та під час дії даного договору. Окрім того, платіжні доручення, згідно яких позивач в період з 10.10.2014 по 21.02.2017 перерахував відповідачу-1 грошові кошти, містять призначення платежу: "Опл. за пром. товари зг. дог. № 12546К від 04.02.2014".

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що оскільки позивач просить стягнути з відповідача-1 кошти, які отримані за договором поставки, який є чинним, то такі кошти набуто за наявності правової підстави (договірні зобов'язання) та вони не можуть бути витребувані відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини сторін у даному спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу сплачені кошти (надлишково перераховані) у зв'язку з виконанням умов договору поставки № 12546К від 04.02.2014.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні стягнення грошових коштів у сумі 289067,01 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки зазначені кошти отримані відповідачем на виконання умов договору поставки № 12546К від 04.02.2014 року.

В свою чергу, позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 69066,73 грн. процентів за користування чужими коштами на підставі ст. 536 ЦК України, також, не підлягають задоволенню, оскільки носять похідний характер від основної вимоги позивача про стягнення 289067,01 грн. помилково перерахованих коштів, заявленої на підставі ст. 1212 ЦК України.

Щодо позовних вимог про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ТНП.КОМ» та товариства з обмеженою відповідальністю «Серго» на користь позивача коштів 1000 грн., у зв'язку з невиконанням зобов'язання по договору поруки № 14/02/04 від 04 лютого 2014 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

Як вже зазначалось вище, 04.02.2014 року між ТОВ "ЕКО" (кредитор, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Серго" (поручитель, відповідач-2) укладено договір поруки № 14/02/14 (договір поруки). (а.с.39 т.1). За умовам якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку товариства з обмеженою відповідальністю "ТНП.КОМ" (боржник, відповідач-1) згідно договору поставки № 12546К від 04.02.2014 (основний договір), укладеного між кредитором та боржником. Розмір зобов'язань становить 1000 гривень 00 коп. Умовами пункту 4.1 договору поруки визначено, що він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених ст. 559 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України в чинній редакції (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 14.06.2016 № 1414-VIII), а саме: порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України, договір поруки припинив свою дію 05.02.2015, оскільки умовами наведеного договору поруки строк його дії не встановлено, строк виконання зобов'язання з повернення коштів за поставлений товар умовами договору поставки не встановлено, а матеріали справи не містять доказів пред'явлення кредитором (позивачем) відповідного позову чи вимоги до поручителя (відповідача-2) протягом одного року з дня укладення Договору поруки (з 04.02.2014).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 20.11.2018 року у справі № 910/19903/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2018 р. у справі № 910/19903/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2018 р. у справі № 910/19903/17 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи № 910/19903/17 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 01.03.2019 р

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко