ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2019 р. Справа№ 910/9910/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Прохоров Є.І. довіреність № 300-02/18 від 21.01.2018 року;

від відповідача: Гримайло Н.Р. довіреність № 13-2-2/82496 від 27.12.2018 року,

розглянувши апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року (повний текст рішення складено 13.12.2018 року)

у справі № 910/9910/18 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Антимонопольного комітету України

до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк"

про стягнення 165200,00 грн

Встановив

Антимонопольний комітет України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" (далі - відповідач) про стягнення 82600,00 грн штрафу та 82600,00 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано рішення Антимонопольного комітету України від 27.09.2016 року №435-р щодо сплати 82600,00 грн штрафу, оскільки штраф було сплачено відповідачем до місцевого бюджету, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 82600,00 грн, а також пеню у зв'язку з невиконанням рішення у розмірі 82600,00 грн.

Господарським судом міста Києва позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" до Державного бюджету України на рахунок УК у Солом'янському районі міста Києва, ідентифікаційний код одержувача: 38050812, банк одержувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, рахунок: 0010), за кодом бюджетної класифікації доходів 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції", символ звітності 106 пеню у розмірі 22302,00грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" на користь Антимонопольного комітету України судовий збір у розмірі 334,53 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Антимонопольний комітет України звернувся до суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року у справі №910/9910/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, а саме суд прийняв рішення з порушенням ч. 9 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», п. 3 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України, оскільки Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що лист Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.10.2018 року №44394/10/28-10-07-02-13 витягу з файлу з реквізитами бюджетних рахунків для сплати податків і зборів до бюджету у 2007 році не містить будь-яких вказівок на те, що один з рахунків є рахунком для зарахувань в дохід державного бюджету, інший в дохід місцевого бюджету.

Також, скаржник зазначив, що перерахування коштів відповідачем до місцевого бюджету не може вважатися належним чином виконаним зобов'язанням зі сплати штрафу, накладеного рішенням №435-р.

Разом з цим, скаржник вказав, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправомірно застосував правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 27.06.2018 року у справі №910/18662/17, оскільки обставини, на підставі яких була прийнята постанова, є відмінними від обставин даної справи, а саме відповідачем не вчинялись дії, спрямовані на перерахування помилково сплаченого платежу до державного бюджету.

При цьому, скаржник зазначив, що враховуючи невиконання відповідачем рішення №435-р, тобто не було сплачено штраф до Державного бюджету України, розмір пені становить 82600, грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.01.2019 року, справу №910/9910/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 у справі № 910/9910/18.

13.02.2019 року у судовому засіданні скаржники підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Прокурор та представник третьої особи у судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Крім того, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що з моменту здійснення переказу до моменту подання позивачем цього позову, ні Антимонопольний комітет України, ні банком отримувача платежу не повідомили відповідача про перерахування штрафу на рахунок неналежного отримувача, кошти не були повернуті платнику банком отримувача як помилковий переказ.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Антимонопольного комітету України - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішенням Антимонопольного комітету України від 27.09.2016 року № 435-р у справі № 20-26.13/76-16 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення) було визнано, що Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк" вчинило порушення, передбачене п. 14 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України на вимогу Голови Антимонопольного комітету України від 08.02.2016 року №20-26.13/01-1161 у встановлений ним строк.

Відповідно до п. 2. резолютивної частини Рішення Антимонопольного комітету України (далі - Комітет) на Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк" було накладено штраф у розмірі 82600,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" рішення (витяг з нього за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, головою територіального відділення Антимонопольного комітету України інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, копію Рішення було надіслано відповідачу супровідним листом від 10.10.2016 року №20-26.13/08-10719. Копію Рішення разом з супровідним листом було отримано відповідачем 12.10.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення №712 (наявне в матеріалах справи).

25.07.2017 року відповідачем було сплачено на рахунок ГУ ДКСУ у Подільському районі (р/р 9008) грошові кошти у розмірі 82600,00 грн з призначенням платежу: штраф згідно ріш. АМКУ від 27.09.2016 року №435-р "Про поруш. законодавства про захист екон. конкуренції та накладення штрафу" у справі № 20-26.13/76-16, що підтверджується копією платіжного доручення № від 25.07.2017 року.

Відповідно до ст. 238 Господарського кодексу України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Згідно ст. 239 Господарського кодексу України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання.

Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу (ч. 3 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Відповідач оскаржив Рішення до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016 року порушено провадження у справі № 910/22761/16 за позовом ПАТ "Укрсиббанк" до Комітету про визнання недійсним Рішення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 року у справі № 910/22761/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2017 року у справі № 910/22761/16 прийнято до провадження апеляційну скаргу ПАТ "Укрсиббанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 року у справі № 910/22761/16.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 року у справі № 910/22761/16 апеляційну скаргу ПАТ "Укрсиббанк" задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 у справі № 910/22761/16 скасовано, прийнято нове рішення яким позовні вимоги ПАТ "Укрсиббанк" задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.07.2017 року у справі № 910/22761/16 прийнято до провадження касаційну скаргу Комітету на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 року у справі № 910/22761/16.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017 року у справі № 910/22761/16 касаційну скаргу Комітету задоволено, постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 року у справі № 910/22761/16 скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 року у справі № 910/22761/16 залишено в силі.

Тобто, Рішення є законним та відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та ст. 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" є обов'язковим до виконання.

Згідно ч. 8 ст. 56 цього ж Закону, протягом п'яти днів з дня сплати штрафу суб'єкт господарювання зобов'язаний надіслати до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення відповідно документи, що підтверджують сплату штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, про сплату штрафу відповідач повідомив позивача листом за №13-2/33117 від 26.07.2017 року, до якого було долучено копію платіжного доручення № від 25.07.2017 року.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки Рішення разом з супровідним листом було отримано відповідачем 12.10.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення №712, кінцевий термін сплати відповідачем штрафу є 12.12.2016 року.

За змістом ст. 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого: згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції"; за результатами перевірки відповідно до частини п'ятої статті 57 цього Закону; за результатами перегляду відповідно до частини третьої статті 58 цього Закону, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

Тобто, що зупинення виконання рішення Комітету не призводить до зупинення перебігу двомісячного строку для оскарження такого рішення до господарського суду та, відповідно, сплати штрафу, оскільки згідно з ч. 3 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

За наведених обставин, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача, що останній повинен був сплатити штраф 25.07.2018 року (дата, коли було прийнято постанову Вищого господарського суду України у справі №910/22761/16).

Відповідно до ч.9 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" суми стягнутих штрафів та пені зараховуються до державного бюджету.

Так, у листі Комітету від 10.10.2016 року № 20-26.13/08-10719 було зазначено наступне: "Рахунки для зарахування коштів від санкцій (штрафи, пеня тощо) код класифікації доходів бюджету 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції", символ звітності 106 відкриваються в органах Державної казначейської служби України.

З метою отримання реквізитів рахунків необхідно звертатися за місцем реєстрації суб'єктів господарювання як платників податків до органів Державної фіскальної служби України та Державної казначейської служби України або на офіційний веб-сайт Державної фіскальної служби України в розділі "Бюджетні розрахунки.".

За твердженням відповідача, останній здійснив перерахування суми штрафу згідно з реквізитами, зазначеними на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби за адресою http://sfs.gov.ua/ станом на 25.07.2017 року.

Відповідно до листа Головного управління ДФС у м. Києві від 26.12.2017 року №22685/9/26-15-07-02-23, 25.07.2017 року суму 82600,00 грн, яка була сплачена АТ "Укрсиббанк" на підставі Рішення Комітету від 27.09.2016 року №435-р було зараховано до місцевого бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 "Адміністративні штрафи та інші санкції" на р/р 9008.

Відповідно до листа від 26.10.2018 року №44394/10/28-10-07-02-13 Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби повідомив, що згідно з даними Інформаційної системи органу ДФС платіжне доручення від 25.07.2017 року №14101259 на суму 82600,00 грн відображено в інтегрованій картці платника АТ "Укрсиббанк" по платежу 21081101 "Адміністративні штрафи та інші санкції", що належать до складу місцевого бюджету. Також до вказаного листа долучено витяг з файлу з реквізитами бюджетних рахунків для сплати податків і зборів до бюджету у 2017 році, що був розміщений на веб-сайті Офісу великих платників (наявні в матеріалах справи).

Так, з поданого Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби витягу з файлу з реквізитами бюджетних рахунків для сплати податків і зборів до бюджету у 2017 році, що був розміщений на веб-сайті Офісу великих платників, вбачається, що для сплати в дохід бюджету адміністративних штрафів та інших санкцій у УДКСУ у Подільському районі м. Києва відкрито два рахунки: 9008 та 9008.

При цьому,як правильно встановлено судом першої інстанції, з вказаного витягу не вбачається будь-яких вказівок на те, що один з рахунків є рахунком для зарахувань в дохід державного бюджету, інший - в дохід місцевого бюджету.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що лист Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.10.2018 року №44394/10/28-10-07-02-13 витягу з файлу з реквізитами бюджетних рахунків для сплати податків і зборів до бюджету у 2007 році не містить будь-яких вказівок на те, що один з рахунків є рахунком для зарахувань в дохід державного бюджету, інший в дохід місцевого бюджету.

Відповідно до п. 23 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо), що застосовуються відповідно до закону (крім штрафів, визначених пунктами 37-39 частини першої статті 64, пунктами 26 і 27 частини першої статті 66 та пунктами 11, 12, 13 і 13-1 частини першої статті 69 цього Кодексу) належать до доходів загального фонду Державного бюджету України.

Згідно ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном). Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок (ч.ч. 4,5 ст. 45 Бюджетного кодексу України).

Положення про єдиний казначейський рахунок, затверджене наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 року №122 (далі - Положення), регламентує функціонування єдиного казначейського рахунку - основного рахунку держави для проведення фінансових операцій та ефективного управління коштами державного та місцевих бюджетів через систему електронних платежів Національного банку України.

Відповідно до пунктів 2.1-2.3 Положення єдиний казначейський рахунок (далі - ЄКР) консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством. З метою відображення у режимі реального часу інформації про стан ЄКР, відкритого в НБУ, на балансі Державного казначейства України відкритий відповідний єдиний казначейський рахунок за відповідним балансовим рахунком Плану рахунків бухгалтерського обліку виконання державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України (далі - ЄКР, відкритий на балансі Державного казначейства України). На ЄКР, відкритому на балансі Державного казначейства України, відображаються операції про рух коштів на рахунках, що відкриті в Державному казначействі України та Головних управліннях Державного казначейства України (далі - органи Державного казначейства України). ЄКР, відкритий на балансі Державного казначейства України, об'єднує кошти субрахунків, що відкриті на балансі Головних управлінь Державного казначейства України (далі - субрахунки ЄКР). У Державному казначействі України відкриваються та ведуться програмними засобами рахунки в розрізі Головних управлінь Державного казначейства України, які відображають рух коштів на субрахунках ЄКР та несуть аналогічний інформаційний зміст. На субрахунках ЄКР ведеться аналітичний облік коштів державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 22.4 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сплачена відповідачем сума штрафу на рахунок одержувача - УДКСУ у Подільському районі м. Києва, була зарахована безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, внаслідок чого визнається такою, що зарахована до державного бюджету, незалежно від того, на якому рахунку УДКСУ у Подільському районі м. Києва вона обліковувалася з метою аналітичного обліку коштів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 року у справі №910/18662/17.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що висновки Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №910/18662/17 не можуть братись до уваги, оскільки обставини, на підставі яких була прийнята постанова, є відмінними від обставин даної справи, а саме відповідачем не вчинялись дії, спрямовані на перерахування помилково сплаченого платежу до державного бюджету, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, Верховний Суд дійшов вищенаведених висновків не з тих підстав, що згодом відповідачем у справі №910/18662/17 було здійснено перерахування коштів на рахунок державного бюджету, а з тих підстав, що сплачена на рахунок місцевого бюджету сума була зарахована безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, внаслідок чого визнається такою, що зарахована до державного бюджету, незалежно від того, на якому рахунку вона обліковувалася з метою аналітичного обліку коштів.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що, для підтвердження факту несплати штрафу необхідно встановити, що платник не вчиняв дій, спрямованих на перерахування суми штрафу до державного бюджету. Беручи до уваги, що така сума зараховується на єдиний казначейський рахунок, помилкове визначення рахунку отримувача у платіжному дорученні під час сплати суми штрафу не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату суми штрафу.

Подібний же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.06.2015 у справі №21-377а15, згідно з якою (постановою) здійснення помилки під час перерахування суми грошового зобов'язання до державного бюджету у встановлений строк має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника при сплаті узгодженої суми грошового зобов'язання, не можуть бути підставою для застосування санкцій.

Більше того, як зазначено вище, з витягу з файлу з реквізитами бюджетних рахунків для сплати податків і зборів до бюджету у 2017 році, що був розміщений на веб-сайті Офісу великих платників, не вбачається будь-яких вказівок на те, що один з рахунків є рахунком для зарахувань в дохід державного бюджету, інший - в дохід місцевого бюджету.

Відповідно до ст. 7 Бюджетного кодексу України що встановлює, що державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними, не спростовує принципів функціонування єдиного казначейського рахунку та не відміняє тієї обставини, що кошти, сплачені відповідачем, надійшли на єдиний казначейський рахунок, внаслідок чого визнаються такими, що зараховані в доход бюджету.

З огляду на наведене та враховуючи, що відповідачем було сплачено суму штрафу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 433650,00 грн за прострочення сплати штрафу за періоди: з 13.12.2016 року до 14.12.2016 (включно); з 11.01.2017 до 26.01.2017 (включно); з 26.07.2017 до 22.06.2018 (включно), з яких позивач відповідно просить стягнути пеню нараховану відповідно до ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у сумі 82600,00 грн.

Відповідно до частини 5 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України.

Разом з тим, як було встановлено вище, відповідачем було здійснено сплату штрафу у розмірі 82600,00 грн 25.07.2017 року, з огляду на що, як правильно встановлено судом першої інстанції, у суду відсутні підстави для стягнення пені за період з 26.07.2017 року по 22.06.2018 року, який заявлений позивачем.

Разом з тим, оскільки, як встановлено судом, останнім днем сплати штрафу, накладеного Рішенням, було 12.12.2016 року, враховуючи, що сума штрафу була сплачена 25.07.2017 року, та нарахування пені зупинялось у зв'язку з оскарженням Рішення до Господарського суду, наявні підстави для стягнення пені за період з 13.12.2016 року по 14.12.2016 року та з 11.01.2017 року по 26.01.2017 року.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду.

Тобто, тривалість такого зупинення визначається виключно періодом часу, протягом якого фактично здійснювався зазначений розгляд чи перегляд (наприклад, у суді першої інстанції - від дня порушення провадження у справі до дня прийняття рішення в ній; у судах апеляційної та касаційної інстанцій - від дня прийняття апеляційної чи касаційної скарги до дня прийняття постанови), і в цей період не включається час знаходження матеріалів справи у суді, коли згадані розгляд чи перегляд не здійснювалися.

Північний апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 22302,00 грн.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що враховуючи невиконання відповідачем рішення №435-р, тобто не було сплачено штраф до Державного бюджету України, розмір пені становить 82600, грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів приймає як належне твердження відповідача, що з моменту здійснення переказу до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, ні Антимонопольний комітет України, ні банком отримувача платежу не повідомили відповідача про перерахування штрафу на рахунок неналежного отримувача, кошти не були повернуті платнику банком отримувача як помилковий переказ.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2018 року у справі №910/9910/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/9910/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Л.Г. Смірнова

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 28.02.2019 року.