ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2019 р. Справа№ 910/11375/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Батовська Т.І. (довіреність б/н від 28.12.2018 р.)

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Дніпровська електроенергетична система"

на рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2018 р.

у справі № 910/11375/18 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Дніпровська електроенергетична система "

до товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний холдінг "Шевченківський"

про стягнення 101 011,53 грн. , -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення пені в розмірі 101 011,53 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.11.2018 р. позов задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний холдінг "Шевченківський" на користь Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Дніпровська електроенергетична система " 5050 грн. 58 коп. пені, в іншій частині в задоволені позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що зобов'язання з внесення завдатку є грошовим зобов'язанням, відтак санкція (пеня) за його несвоєчасне внесення повинна обраховуватись від суми несвоєчасно внесеного платежу, а не від усієї суми зобов'язання за договором.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Дніпровська електроенергетична система" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2018 р. повністю та ухвалити нове рішення, задовольнити позовні вимоги, стягнути пеню за несвоєчасно надане забезпечення в сумі 101 011,53 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що завдаток не є грошовим зобов'язанням, тому сторони керуючись свободою договору і погодили санкцію у вказаному у договорі розмірі , який не суперечить закону.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Дніпровська електроенергетична система " та призначено справу до розгляду.

07.02.2019 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні, 12.02.2019 року представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 84,85,92).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представника відповідача обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.12.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №20-4/3737-17 про закупівлю (далі - договір), відповідно до якого відповідач (підрядник за договором) зобов'язується виконати роботи з капітального ремонту «ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Заміна восьми залізобетонних опор на ПЛ 330 кВ Криворізька ТЕС -Каховська (Л224) КрТЕЦ Інв.№ 410-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв'язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь», а позивач (замовник за договором) зобов'язується прийняти і оплатити виконанні роботи. (а.с.24).

За умовами п. 11.1 договору, підрядник надає (не пізніше дати укладання цього договору) замовнику завдаток, як забезпечення ним своїх зобов'язань, пов'язаних з виконанням робіт «ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Заміна восьми залізобетонних опор на ПЛ 330 кВ Криворізька ТЕС - Каховська (Л224) КрРЕЦ Інв. №410-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв'язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів; і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь» . Документом, що підтверджує надання підрядником забезпечення виконання зобов'язань за цим договором у вигляді завдатку, є платіжне доручення з відміткою банку про здійснення платежу на рахунок замовника та призначення платежу: «забезпечення виконання договору на закупівлі. Робіт «ДСТУ Б.ДІ1.1-1:2013 Заміна восьми залізобетонних опор на ПЛ 330 кВ Криворізька ТЕС - Каховська (Л224) КрРЕЦ Інв №410-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв'язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг ; вирівнювання поверхонь» без ПДВ»

Пунктом 11.3 договору сторони погодили, що завдаток надається в національній валюті України. Розмір Гарантії/завдатку становить 5 (п'ять) відсотків ціни договору, що складає 35 254,55 грн.

Відповідно до платіжного доручення №239 забезпечення в сумі 35 254,55 грн. було оплачено підрядником на поточний рахунок замовника 01.06.2018 року (а.с.30).

Позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення 101 011,53 грн. пені, за несвоєчасну оплату забезпечення, в зв'язку з наявністю прострочки з 21.12.2017 року по 31.05.2018 рік зі сторони відповідача, щодо сплати грошових коштів (забезпечення) в сумі 35 254,55 грн., а тому відповідно до п. 7.16 договору, пеня нараховується не від суми прострочки (35 254,55 грн.) а від суми договору (705 090,97 грн.).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що дійсно відповідачем було сплачено завдаток у розмірі 35 254,55 грн., лише 01.06.2018 року, чим було порушено умови п.11.1 договору. Зазначені обставини є підставою для нарахування пені за період з 22.12.2017 по 31.05.2017 включно. Однак, при обрахуванні пені зазначив на те, що санкція (пеня) за його несвоєчасне внесення завдатку повинна обраховуватись від суми несвоєчасно внесеного платежу, а не від усієї суми зобов'язання за договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Так, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, зокрема, якщо в актах прямо вказано про це.

Згідно зі ст. 179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

У відповідності до ч.2 ст. 193 ГК України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Пунктом 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування та стягнення пені можливе, в даному випадку, лише за умови погодження сторонами у вчиненому правочині розміру та бази нарахування пені.

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як видно з аналізу статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати (висновок про застосування норм права, який викладений у п. 23 постанови Верховного Суду від 03.10.2018 у справі 910/17938/17).

Як вбачається з умов договору № 20-4/3737-17 від 21 грудня 2017 року, а саме п. 7.16 Договору, у випадку ненадання підрядником забезпечення виконання ним зобов'язань за цим договором в порядку, розмірах та в строки, передбачені розділом XI цього Договору, Підрядник сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період ненадання забезпечення, обраховану від ціни договору, за кожний день прострочення надання забезпечення.

Керуючись вказаним пунктом договору, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за прострочення надання забезпечення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період ненадання забезпечення, обраховану від ціни договору, за період 22.12.2017 - 31.05.2018.

Однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення пені в розмірі 5050, 58 грн. розрахованої у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період ненадання забезпечення, від ціни невиконаного грошового зобов'язання , а саме прострочення внесення завдатку у сумі 35 254,55 грн., оскільки ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. (ст.3 )

Отже, відповідальність за порушення грошового зобов'язання обмежується розміром пені, передбаченого спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» незалежно від розміру пені встановленого договором.

При цьому, необґрунтованими є доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин ч.4 ст. 231 ГК України, оскільки у даному випадку розмір пені обмежується Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Таким чином, хоча сторони мають право погодити умови господарського договору на власний розсуд, але тільки за умови відсутності при такому погодженні відступу від обов'язкових вимог та не порушують обмеження, встановлені відповідними актами цивільного та господарського законодавства.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем безпідставно було нараховано суму пені не від суми простроченого зобов'язання (35 254,55 грн.), а від суми договору (705 090,97 грн.).

Відповідачем зобов'язання зі сплати 35254,55 грн. було виконано 01.06.2018, що підтверджується платіжним дорученням №239, проведеним банком 01.06.2018. Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 253-255 ЦК України, щодо перебігу строку, відповідач прострочив виконання визначеного п.11.1 договору зобов'язання з 22.12.2017 по 31.05.2017 та стягненню підлягає пеня у розмірі 5050,58 грн., яка була нарахована на суму простроченого грошового зобов'язання в розмірі 35 254,55 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 12.11.2018 року у справі № 910/11375/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Дніпровська електроенергетична система" на рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2018 року у справі № 910/11375/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2018 року у справі № 910/11375/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 910/11375/18 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 26.02.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко