ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" лютого 2019 р.

Cправа № 902/865/18

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко О.І.,

позивача: ОСОБА_1, посвідчення від 04.09.2017 р., довіреність № 04 від 11.01.2019 р.;

ОСОБА_2, посвідчення від 17.09.2015 р., довіреність № 03 від 11.01.2019 р.;

відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 791 від 11.01.2019 р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ВН 000361 від 28.11.2018 р.

третьої особи: ОСОБА_4, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 469 від 26.10.2015 р., довіреність № 1642/юр від 14.01.2019 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018)

до: приватного акціонерного товариства "Концерн Хлібпром" (вул. Хлібна, м. Львів, 79035)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство "ОСОБА_5 МКБ" (вул. Іллінська, 8, м. Київ, 04070)

про скасування державної реєстрації, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області подано позов до приватного акціонерного товариства "Концерн Хлібпром" про скасування державної реєстрації права власності ПАТ "Концерн Хлібпром" в частині оформлення права власності на об'єкт цивільної оборони загальною площею 151,1 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Антоновича Володимира (колишня Артема), 1, визнання права власності за державою в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області на об'єкт цивільної оборони та витребування його з володіння ПАТ "Концерн Хлібпром".

Ухвалою суду від 02.01.2019 р. відкрито провадження у справі № 902/865/18 в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 15.01.2019 р.

Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство "ОСОБА_5 МКБ".

15.01.2019 р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вих. № 17 від 14.01.2019 р. (вх. № 02.1-34/314/19 від 15.01.2019 р.), в якому останній просить суд відмовити в позові у зв'язку із його безпідставністю. Поряд із цим також подано заяву про застосування до позовних вимог регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області строків позовної давності.

Крім того, 15.01.2019 р. до суду від третьої особи - ПАТ "ОСОБА_5 МКБ" надійшов супровідний лист вх. № 02.1-34/324/19 від 15.01.2019 р. з долученими документами на виконання вимог ухвали від 02.01.12019 р.

Відповідно до ухвали суду від 15.01.2019 р., яку занесено до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання у справі до 07.02.2019 р.

25.01.2019 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив вих. № 10-06/271 від 25.01.2019 р., в якій він не погоджується із мотивами відповідача, наведеними у відзиві та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

06.02.2019 р. на адресу суду від приватного акціонерного товариства "Концерн Хлібпром" надійшли заперечення щодо відповіді на відзив б/н від 04.02.2019 р., в якому відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача, що наведені у відповіді на відзив, в зв'язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

За результатом проведення судового засідання 07.02.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.02.2019 р. (14 год. 10 хв.), про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

19.02.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 28.02.2019 р.

28.02.2019 р. представником відповідача до суду подано заяву б/н від 28.02.2019 р., в якій останній у зв'язку із збільшенням витрат а професійну правничу допомогу просить суд на підставі ч. 8 ст. 129 ГПК України надати можливість подати докази на підтвердження розміру судових витрат протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду.

Розгляд справи здійснювався з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні (28.02.2019 р.) представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на свої письмові заяви по суті справи.

Натомість представник відповідача стосовно позову заперечила з підстав, наведених у його письмових заявах по суті справи.

Представник третьої особи у вирішенні господарського спору підтримав процесуальну позицію відповідача та просив в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави позовних вимог зазначає, що до складу Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарської промисловості "Вінницяхліб" входив об'єкт цивільної оборони - сховище загальною площею 151,1 кв.м., 1973 р. забудови, яке розташовано у підвальному приміщенні складу інвентаря та обладнання, за адресою: м. Вінниця, вул. Артема, 1. При цьому даний об'єкт цивільної оборони під час приватизації у Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарської промисловості "Вінницяхліб" на балансі підприємства не обліковувався, що стверджується інвентаризаційними описами, балансом підприємства та складеним на підставі вказаних документів актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу.

Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області від 01.10.1996 р. № 1203-К процес приватизації було завершено.

З метою забезпечення належного утримання та збереження об'єктів цивільної оборони між Управлінням з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Вінницької обласної державної адміністрації та ВАТ "Вінницяхліб" укладено договір № 19 від 27.11.2000 р., відповідно до якого передано на зберігання та утримання в належному стані сховища цивільної оборони, що розташовані в м. Вінниці по вул. Артема, 1 та вул. Революційна, 7.

В той же час, як зазначає позивач, у зв'язку з тривалим неподанням звітів про інвентаризацію державного майна регіональним відділенням Фонду державного майна по Вінницькій області встановлено, що право власності на спірний об'єкт цивільної оборони зареєстровано за відкритим акціонерним товариством "Вінницяхліб" та в подальшому відчужено приватному акціонерному товариству "Концерн Хлібпром".

Однак, як вказує позивач, зазначене майно є державним майном та жодним чином державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Вінницькій області не відчужувалось.

З огляду на вказане, позивач просить скасувати державну реєстрацію, визнати право власності на вищевказаний об'єкт цивільної оборони та витребувати його з чужого незаконного володіння.

Відповідач у поданій до суду письмовій заяві до відзиву просив суд застосувати до заявлених позовних вимог строки позовної давності, в зв'язку з чим відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, заперечуючи проти позовних вимог у відзиві, зокрема, зазначив такі обставини:

- позивачем не надано жодного документу, що підтверджує його право власності на об'єкт нерухомого майна;

- позивачем не надано жодних правовстановлючих документів, що спірне майно перебуває у державній власності;

- вимога про скасування державної реєстрації підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства;

- відповідач у встановленому порядку зареєстрував право власності на майновий комплекс;

- позивач у позові просить визнати право власності на об'єкт цивільної оборони загальною площею 151,1 кв.м. зазначаючи, що серед об'єктів, що увійшли під час реєстрації нерухомого майна у власність ПАТ "Конценрн Хлібпром" вказано: "майстерня в т.ч. Г.О. (З) пл. 412,5 кв.м.", однак не доводить свого припущення щодо документального неспівпадіння розмірів площ спірного обєкту;

- позивачем в порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необґрунтовано можливість втручання держави в право юридичної особи (відповідача) мирно володіти своїм майном;

- позивач ще у 2011 р. знав про порушене, на його думку, право. Тобто початком перебігу позовної давності є дата першого звернення позивача до Господарського суду Вінницької області з позовом до відкритого акціонерного товариства "Вінницяхліб" про визнання відступнім права власності на обєкт цивільної оборони, за наслідком якого позов регіонального відділення Фонду державного майна по Вінницькій області було залишено без розгляду.

Таким чином, початок перебігу позовної давності бере свій відлік у травні 2011 р., відтак у задоволенні позову слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

У відповіді на відзив позивач не погодився із мотивами відповідача, наведеними у відзиві, вказавши, окрім іншого, таке:

- в процесі приватизації Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарної промисловості "Вінницяхліб" вартість об'єкта цивільної оборони не була включена до загальної вартості майна, яке передано до статутного капіталу новоствореного ВАТ "Вінницяхліб";

- статус спірного нерухомого майна як об'єкта цивільної оборони підтверджується паспортом сховища № 00006;

- об'єкт цивільної оборони не увійшов до статутного капталу під час приватизації ВАТ "Вінницяхліб", а лише був переданий на утримання, залишаючись у державній власності;

- право державної власності підтверджується наявністю спірного нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі об'єктів державної власності;

- з часу приватизації державного майна "Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарної промисловості "Вінницяхліб" у зв'язку з відсутністю необхідності та відсутністю коштів на необхідні цілі як Фондом державного майна України, так і регіональним відділенням заходи з проведення реєстраційних дій спірного майна не здійснювались. При цьому відсутність реєстрації права власності не позбавляє особи користування та володіння належним їй майном;

- факт державної власності на спірне майно підтверджується самим відповідачем як його діями (укладення договору утримання та збереження об'єктів цивільної оборони від 27.07.2010 р. № 19), так і у відомостях, що надавались до позивача (протоколи та інвентаризаційні описи щодо переліку та стану майна, що залишилось в державній власності з 2004-2010 р.р.);

- по завершенню процедури приватизації, під час звітування ВАТ "Вінницяхліб" про збереження об'єкта цивільної оборони, спірний об'єкт рахувався як об'єкт нерухомого майна з літ. "п/з". Після проведеної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем об'єкт "склади інвентаря та обладнання, в т.ч. майтерня" було розподілено на "склад інвентаря і обладнання" та "майтерня". В свою чергу спірний об'єкт цивільної оборони почав рахуватись та зазначатись у складі об'єкта "майстерня" - "майстерня в т..ч. Г.О. (З) пл. 412,5 кв.м.". У даному випадку вбачається підтвердження площі об'єкта цивільної оборони розміром 151,1 кв.м., яке встановлюється шляхом вирахування різниці площ, зазначених у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та довідки КП "Вінницьке ОБТІ" від 05.10.1999 р. № 6204;

- позовна давність не підлягає поширенню до даних правовідносин, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Відповідач у запереченні щодо відповіді на відзив вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача, що наведені у відповіді на відзив, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що підтверджує його право власності на об'єкт нерухомого майна. Разом із тим наполягає на застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки він знав про порушене, на його думку, право ще у 2011 р.

Із наявних, досліджених та оцінених судом у справі доказів встановлено таке.

23.10.1995 р. регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області прийнято рішення про приватизацію державного майна "Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарної промисловості "Віннницяхліб", визначивши спосіб приватизації - перетворення державного підприємства в акціонерне товариство з передачею до його статутного фонду майна, що підлягає приватизації та продажу акцій товариству покупців на загальну суму 143 224 млн.крб.

11.12.1995 р. наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області № 1621-К затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Вінницького виробничо-торгового підприємства "Вінницяхліб", згідно із п. 16 якого вартість об'єктів, які не підлягають приватизації становить, 941 млн. крб. (а.с. 22-25, 31, т. 1).

Відповідно до додатку І до ОСОБА_3 оцінки вартості об'єктів приватизації "Вихідні дані здійснення оцінки вартості цілісного майнового комплексу" об'єктами, які не підлягають приватизації є об'єкти цивільної оборони залишковою вартістю 941 млн. крб. (а.с. 26-27, т. 1).

20.02.1996 р. начальником Регіонального відділення Фонду державного майна по Вінницькій області затверджено погоджений розпорядженням Кабінету Міністрів України № 2046/53 від 06.02.1996 р. план приватизації державного майна Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарної промисловості "Віннницяхліб" (а.с. 33-44, т. 1).

У п. 3.7. розділу ІІІ Плану приватизації визначено перелік і вартість майна підприємства, яке не підлягає приватизації, серед якого зазначено об'єкт ЦО (1981 року вводу в експлуатацію) залишковою вартістю 941 млн. крб.

01.10.1996 р. наказом начальника регіонального відділення ФДМУ по Вінницькій області затверджено протокол підсумків продажу акцій ВАТ "Вінницяхліб", згідно із яким процес приватизації ВАТ "Вінницяхліб" вважається завершеним (а.с. 46, т. 1).

03.10.1996 р. регіональним відділенням ФДМ України по Вінницькій області передано, а АТ "Вінницяхліб" прийнято приватизоване шляхом акціонування майно вартістю 143 224 млн. крб. згідно з актом інвентаризації цілісного майнового комплексу, до складу якого також включено об'єкти, які не підлягають приватизації вартістю 941 млн. крб., про що складено акт № 253 від 03.10.1996 р. (а.с. 47-48, т. 1).

09.10.1996 р. загальними зборами відкритого акціонерного товариства "Вінницяхліб" затверджено статут відкритого акціонерного товариства "Вінницяхліб" (а.с. 49-63, т. 1).

10.12.1999 р. відкрите акціонерне товариство "Вінницяхліб" звернулось до регіонального відділення Фонду державного майна по Вінницькій області із листом вих. № 421 з проханням підтвердити право власності на нерухоме майно розташоване в м. Вінниці вул. Артема, 1, яке ввійшло до статутного фонду ВАТ (а.с. 66, т. 1).

У відповідь на вказане звернення позивачем надано підтвердження права власності на будівлі (споруди або нежилі приміщення), передані до статутного фонду ВАТ "Вінницяхліб", вказавши, що площі будівель підтвердженні довідкою-характеристикою Вінницького ООБТІ від 05.10.1999 р. № 6204 (а.с. 69, т. 1). Серед об'єктів, які значаться у вказаному підтвердження, спірний об'єкт не значиться.

Згідно з довідкою державного комунального підприємства "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" № 6204 від 05.10.1999 р. за даними технічної інвентаризації нежилі приміщення по вул. Артема, 1 в м. Вінниці мають наступні площі, зокрема, об'єкт ЦО (літера п/з) 151,1 кв.м. (а.с. 67, т. 1)

27.07.2000 р. між Управлінням з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Вінницької обласної державної адміністрації та ВАТ "Вінницяхліб" укладено договір № 9, відповідно до п. 1.1. якого орган управління передає на зберігання та утримання в належному стані сховища цивільної оборони, розташовані в м. Вінниці по вул. Артема, 1 та вул. Революційна, 7, а, ВАТ "Вінницяхліб" приймає на зберігання та утримання в належному стані сховища цивільної оборони, розташовані за зазначеними адресами (а.с. 64-65, т. 1).

Відповідно до довідки по проведенню інвентаризації на ВАТ "Вінницяхліб" № 530 від 16.11.2004 р. станом на 01.10.2004 р. на балансі і в наявності знаходяться, зокрема, об'єкт ЦО х/з № 1 за адресою вул. Артема, 1. Вказаний об'єкт до 01.10.2004 р. обліковувався в складі основних засобів хлібозаводу № 1 і під час інвентаризації його було виділено в окрему одиницю обліку (а.с. 74, т. 1).

Також в справі містяться матеріали інвентаризацій майна ВАТ "Вінницяхліб", проведених на протязі 2005-2010 р.р., згідно яких балансосутримувачем державного майна об'єкту ЦО за адресою вул. Артема, 1 у м. Вінниця значиться ВАТ "Вінницяхліб" (а.с. 75-98, т. 1).

Крім того, в справі наявний паспорт об'єкта цивільної оборони за адресою вул. Артема, 1, м. Вінниця, згідно якого загальна площа об'єкту складає 133 кв.м. (а.с. 72-73, т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 151108179 від 26.12.2018 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про реєстрацію майна за адресою вул. Антоновича Володимира, буд. 1, м. Вінниця на праві приватної власності за приватним акціонерним товариством "Концерн Хлібпром" (а.с. 99-105, т. 1).

Разом із тим, згідно з витягом з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна (додаток до листа ФДМУ від 22.05.2014 р. № 10-15-6315) на балансі ПАТ "Вінницяхліб" рахується державне майно, а саме об'єкт цивільної оборони - сховище за адресою вул. Артема, 1, м. Вінниця вартістю на момент інвентаризації станом на 31.12.2009 р. 111,8 тис.грн. (а.с. 71, т. 1).

Відповідно до наявного в справі статуту приватного акціонерного товариства "Концерн Хлібпром" (в редакції 2018 р.) останнє є правонаступником відкритого акціонерного товариства "Вінницяхліб" (а.с. 150-152, т. 1).

Окрім того, з матеріалів справи слідує, що у травні 2011 р. регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області зверталось з позовом до відкритого акціонерного товариства "Вінницяхліб" про визнання відсутнім права власності на об'єкт цивільної оборони - сховище, розташоване за адресою м. Вінниця, вул. Артема, 1.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області за вказаним позовом порушено провадження у справі № 7/79/2011/5003 (а.с. 184-185, т. 1).

За результатами розгляду вказаної справи ухвалою суду від 22.06.2011 р. у справі № 7/79/2011/5003 позов регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України (а.с. 191-192, т. 1).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог із врахуванням встановлених обставин справи, заперечень відповідача, усних пояснень третьої особи, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам та наявним в справі доказам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звернення до господарського суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України, згідно з положеннями статті 116 Конституції України, забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

За змістом ст.ст. 1,4 Закону України "Про Фонд державного майна України", п.1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 678 від 15.05.2012 р., Регіональне відділення ФДМ України утворюється в АРК, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління.

Отже, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області виступає органом, уповноваженим державою виконувати функції управління державним майном, що є предметом спору.

Як встановлено судом, наявна сукупність вищенаведених обставин справи переконливо свідчить про віднесення спірного нерухомого майна: об'єкту цивільної оборони, який знаходиться за адресою вул. ОСОБА_6 (колишня вул. Артема), 1, м. Вінниця до обєктів державної власності.

Зазначене безпосередньо підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: планом приватизації державного майна Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарної промисловості "Віннницяхліб", у п. 3.7. розділу ІІІ якого визначено перелік і вартість майна підприємства, яке не підлягає приватизації, серед якого зазначено об'єкт ЦО (1981 року вводу в експлуатацію) залишковою вартістю 941 млн. крб.; актом № 253 від 03.10.1996 р. передачі державного майна державного виробничо-торгового підприємства хлібопекарської промисловості "Вінницяхліб"; договором № 9 від 27.07.2000 р., укладеним між Управлінням з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Вінницької обласної державної адміністрації та ВАТ "Вінницяхліб"; довідкою по проведенню інвентаризації на ВАТ "Вінницяхліб" № 530 від 16.11.2004 р., відповідно до якої станом на 01.10.2004 р. на балансі і в наявності знаходяться, зокрема, об'єкт ЦО х/з № 1 за адресою вул. Артема, 1; матеріалами інвентаризацій майна ВАТ "Вінницяхліб", проведених на протязі 2005-2010р.р., відповідно до яких балансоутримувачем державного майна об'єкту ЦО за адресою вул. Артема, 1 у м. Вінниця значиться ВАТ "Вінницяхліб"; витягом з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна, згідно із яким на балансі державне майно, а саме об'єкт цивільної оборони - сховище за адресою вул. Артема, 1, м. Вінниця.

Більше того за вказаною адресою ніколи не були іншого об'єкту цивільної оборони, окрім спірного.

Що стосується розбіжностей у площах спірного об'єкта відповідно до довідки БТІ, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, підтвердження позивача та документа про введення об'єкта в експлуатацію, то суд цілком погоджується та вважає обґрунтованими доводи позивача, що протягом періоду від початку будівництва цього нерухомого майна та до моменту оформлення на нього права власності відповідачем розмір площі не був сталим через те, що нерухомий об'єкт за цей період неодноразово змінював назви в технічній документації, набував статусу складової частини інших об'єктів, тощо. Однак за допомогою математичного підрахунку різниці площ, що відображені в Реєстрі речових прав, та з урахуванням інших письмових доказів, що мітяться у справі, можна дійти висновку, що площа спірного об'єкту становить саме 151,1 м.кв.

Таким чином, реєстрація на праві приватної власності спірного майна за відкритим акціонерним товариством "Вінницяхліб", правонаступником прав та обов'язків якого є приватне акціонерне товариство "Концерн Хлібпром", яким вказане майно згодом зареєстровано на праві приватної власності за собою, порушено права та охоронювані законом інтереси держави України в особі Фонду державного майна України на вказане майно.

Доводи третьої особи стосовно неможливості поєднання вимог про визнання права власності з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння судом не беруться до уваги, оскільки можливість одночасного заявлення таких позовних вимог підтверджується постановами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі 904/4573/16 та від 21.08.2018 р. у справі № 902/1722/14.

З огляду на вказане, заявлений позивачем позов про визнання права власності та витребування об'єкту цивільної оборони у відповідача є правомірним та обґрунтованим, позаяк матеріалами справи підтверджено належність вказаного майна до державного та спростовано законність набуття права власності на зазначене майно відповідачем.

Крім того, враховуючи правомірність заявлених регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області вимог про визнання права власності та витребування об'єкту цивільної оборони, обґрунтованим та такими, що відповідають обставинам справи є вимоги позивача по скасування державної реєстрації права власності відповідача на зазначений об'єкт нерухомого майна.

В свою чергу спір стосовно скасування державної реєстрації на майно є таким, що віднесений до юрисдикції господарського суду на підтвердження чого свідчать висновки ОСОБА_7 Верховного Суду наведені у постановах від 04.09.2018 р. у справі № 823/2042/16 та від 07.11.2018 р. у справі № 821/406/17.

Разом з тим відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву та долученій до нього заяві заявлено клопотання про застосування позовної давності до заявлених вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-178цс15).

Отже, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (постанова Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-2469цс16, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2018 р. у справі № 922/3069/17).

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого Господарським процесуальним законодавством, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, тоді як відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2018 р. у справі № 908/799/17, постанова ОСОБА_7 Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

З урахуванням вказаного в контексті зазначеного необхідним є встановлення обізнаності позивача, як особи права якої порушено зі сторони відповідача, про вказане порушення прав з урахуванням чого визначити початок відліку позовної давності встановленої для звернення з позовом до суду.

Судом встановлено, що у травні 2011 р. регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області зверталось з позовом до відкритого акціонерного товариства "Вінницяхліб" про визнання відсутнім права власності на об'єкт цивільної оборони - сховище, розташоване за адресою м. Вінниця, вул. Артема,1.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області за вказаним позовом порушено провадження у справі № 7/79/2011/5003.

За результатами розгляду вказаної справи ухвалою суду від 22.06.2011 р. у справі № 7/79/2011/5003 позов регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України. При цьому представник позивача ОСОБА_8 (заступник начальника юридичного відділу регіонального відділення ФДМ України по Вінницькій області) був присутнім в судовому засіданні під час оголошення ухвали у зазначеній справі.

Відтак, позивач є таким, що дізнався про порушення свого права в будь-якому випадку у 2011 р., тоді як з позовом звернувся у 2018 р., тобто із значним пропуском строку позовної давності.

Посилання позивача позовній заяві, у відповіді на відзив та в наданій у судовому засіданні промові в судових дебатах на те, що порушене право держави є триваючим правопорушенням, яке підлягає захисту на протязі всього часу наявності в особи титулу власника судом відхиляється та не береться до уваги, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 20.11.2018 р у справі № 907/50/18, за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення статті 267 цього Кодексу, згідно з якою сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Доводи позивача, зазначені у промові в судових дебатах на переривання строку позовної давності, мотивовані вчинення відповідачем неодноразово дій, які свідчать про визнання факту, що майно перебуває у державній власності, зокрема вчинення представниками регіонального відділення ФДМУ по Вінницькій області перевірки стану збереження та утримання державного майна, яке не увійшло до статурного капіталу ВАТ "Вінницяхліб" в процесі приватизації, та здійснення перевірок в присутності представника відповідача в своїй сукупності у розумінні ст. 264 ЦК України не є обставинами, які свідчать про переривання строку, позаяк, навпаки, підтверджують бездіяльність позивача стосовно оформлення та реєстрації спірного майна за державою.

Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України).

Згідно із п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин (ст. 7 ГПК України).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Інститут позовної давності становить собою обмеження права на суд, на доступ до суду. При цьому існування позовної давності per se не є не сумісним із Конвенцією (рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Вказане обмеження права вимоги в цивільних справах має легітимну мету - а саме не допустити задавнених позовів. Тому позивач як зацікавлена сторона має і зобов'язаний діяти вчасно, щоб відстоювати свої інтереси.

Таким чином, значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 752/4422/17).

В той же час п. 4 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 р. № 2558-XII основними завданнями Фонду є захист майнових прав України на її території та за кордоном.

Згідно із п. 6 вказаного Положення Фонд має право одержувати інформацію від органів державної виконавчої влади, необхідну для виконання передбачених цим Положенням завдань і функцій; проводити інвентаризацію загальнодержавного майна, що відповідно до Державної програми приватизації підлягає приватизації, а також здійснювати аудиторські перевірки ефективності його використання.

06.01.2012 р. вказане Тимчасове положення про Фонд Державного майна втратило чинність у зв'язку з набранням чинності Закону України "Про Фонд державного майна України".

Крім того, наказом Фонду Державного майна України № 678 від 15.05.2012 р. затверджено Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України та Положення про представництво Фонду державного майна України в районі, місті.

За змістом ст. 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

До основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема, здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління (а. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про Фонд державного майна України").

Фонд державного майна України для виконання покладених на нього завдань має право в установленому порядку: одержувати інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб: користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державними, в тому числі урядовими системами зв'язку і комунікацій, мережами спеціального зв'язку та іншими технічними засобами (ст. 10 ЗУ "Про Фонд державного майна України").

Відповідно до п. 1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, Регіональне відділення Фонду державного майна України утворюється в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом Фонду державного майна України (далі - Фонд), що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління обєктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо обєктів державної власності, що належать до сфери його управління.

Згідно із п. 4.5. Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України основним завданнями регіонального відділення є здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.04.2004 № 467 "Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об'єктів державної власності" Фонду державного майна, Державному комітетові статистики, Державній податковій адміністрації, Державній комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державному комітетові з питань регуляторної політики та підприємництва, Державному комітетові по земельних ресурсах за участю Антимонопольного комітету, інших органів, уповноважених управляти об'єктами державної власності, провести протягом першого півріччя 2005 року в установленому порядку реєстрацію нерухомого майна державних підприємств, їх об'єднань, установ та організацій і забезпечити формування відповідних баз даних.

Таким чином, на Фонд державного майна України як орган державної влади покладено обовязки захисту майнових прав держави, для належного виконання яких він наділений повноваженнями, мав можливість в межах позовної давності отримати відомості як щодо прав на спірний об'єкт нерухомого майна, так і щодо особи, яка цими правами наділена. До того ж, в силу наведеного вище, останній мав вживати заходів з проведення реєстраційних дій спірного об'єкта цивільної оборони за державною власністю.

Тобто, позивач, як орган на який покладено обов'язок контролю та обліку державного майна, будучи обізнаним про стан належних йому прав стосовно спірного нерухомого майна, мав діяти своєчасно та послідовно, зокрема звернутись за захистом порушених прав держави в межах строку позовної давності. Будь-яких доказів, які перешкоджали йому вчинення покладених на нього функцій та обов'язків матеріали справи не містять. При цьому судом враховується, що спірне майно відповідачем використовувалось відкрито, про що безпосередньо свідчать пояснення позивача стосовно здійснення перевірки стану даного майна.

Однак, позивачем, як свідчать матеріали справи, з моменту приватизації державного майна "Вінницького виробничо-торгового підприємства хлібопекарної промисловості "Віннницяхліб" не вжито жодних заходів із виконання покладених на нього завдань та функцій органу, діяльність якого є спрямованою на захист майнових прав держави по здійсненню контролю за збереженням державного майна.

Відтак, сукупність встановлених обставин переконливо свідчить, що пропуск звернення до суду із позовом із став наслідком неефективних дій безпосередньо самого позивача.

У пункті 71 рішення в справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на вказане вище, встановлені обставини справи в своїй сукупності свідчать про невжиття всіх залежних від позивача заходів по контролю збереження майна як органом державної влади, за яким закріплено даний обов'язок.

Європейський суд з прав людини, у п. 1 статті 32 Конвенції, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV).

З огляду на те, що відповідачем до прийняття рішення у справі було подано заяву про застосування позовної давності, суд вважає наявними підстави для відмови у задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності, наданого позивачу для звернення до суду за захистом свого права.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За вказаних вище обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду підлягають віднесенню на позивача відповідно до ст.129 ГПК України.

Заяву представника відповідача б/н від 28.02.2019р. про вирішення питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення у справі задовольнити відповідно до ч. 2 ст. 221 ГПК України, призначивши судове засідання для вирішення питання про судові витрати відповідача на 14.03.2019 р. та встановивши відповідачу строк для подання суду доказів про понесені витрати на професійну правничу допомогу п'ять днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позовних вимог регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області до приватного акціонерного товариства "Концерн Хлібпром" про скасування державної реєстрації, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

2. Відповідно до ст. 221 ГПК України для вирішення питань про судові витрати призначити судове засідання на 10 год. 00 хв. 14.03.2019 р.

3. Для подання суду доказів про понесені витрати на професійну правничу допомогу встановити відповідачу строк п'ять днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення. Зобов'язати відповідача у цей же строк надіслати належним чином завірені копії вказаних доказів позивачу.

4. Згідно з приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 11 березня 2019 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу (вул. Гоголя,10, м. Вінниця, 21018)

3 - відповідачу (вул. Хлібна, 2, м. Львів, 79035)

4 - ПАТ "ОСОБА_5 МКБ" (вул. Іллінська, 8, м. Київ, 04070)