ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2019 р. Справа№ 910/11871/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Солімчук О.І., адвокат, довіреність № 18/2 від 25.09.2018;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/11871/18 (суддя Чебикіна С.О., повний текст складено - 05.11.2018) за позовом приватного підприємства «Рівне-Флекс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про стягнення 2 127 426,12 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Приватне підприємство «Рівне-Флекс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про стягнення 1 690 000,00 грн. основного боргу та 437 426,12 грн. пені за договором підряду на виготовлення поліграфічної продукції №23/12/16 від 23.12.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язання за договором підряду на виготовлення поліграфічної продукції №23/12/16 від 23.12.2016 щодо своєчасної та повної оплати за виготовлену позивачем продукцію.

В ході розгляду справи позивачем було подано до суду дві заяви про зменшення розміру позовних вимог. Проте, у зв'язку з поданням вказаних заяв після закінчення підготовчого засідання, заяви залишено судом першої інстанції без розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/11871/18 позов задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» на користь приватного підприємства «Рівне-Флекс» 440 000,00 грн. основного боргу, 131 227,80 грн. пені та 13 161,39 грн. судового збору; провадження у справі в частині стягнення 1 250 000,00 грн. основного боргу закрито. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неналежним чином виконано договірні зобов'язання в частині здійснення своєчасної оплати за виготовлену позивачем продукцію. Разом з тим, суд врахував часткове погашення заборгованості відповідачем в ході розгляду справи в першій інстанції на суму 1 250 000,00 грн., у зв'язку з чим було закрито провадження у справі в цій частині. За висновком суду, стягненню з відповідача підлягає 440 000,00 грн. основного боргу. Крім того, судом було зменшено суму пені, нараховану позивачем до 30%.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/11871/18 в частині присудження до стягнення з відповідача пені в розмірі 131 227,80 грн.

Так, апелянт вважає, що судове рішення прийнято з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи. В обґрунтування своїх вимог, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не в повній мірі було надано оцінку тому факту, що прострочення виконання зобов'язання відповідачем було незначним. На думку відповідача, вказане виключало можливість застосування (зменшення) неустойки у вигляді пені в розмірі 131 227,80 грн., зауважуючи при цьому, що розмір присудженої до стягнення пені є завеликим, а тому має бути зменшений судом апеляційної інстанції шляхом зміни оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені в розмірі 306 198,32 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення пені задовольнити в повному обсязі.

В свою чергу, від відповідача електронною поштою надіслано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з хворобою представника відповідача.

Дослідивши обставини заявленого клопотання, колегія суддів відмовляє у його задоволенні, оскільки відповідачем у справі є товариство, а не окремий його представник, в свою чергу, Господарським процесуальним кодексом України передбачена участь у судовому процесі через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу чи прибути директору особисто.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідачем на підтвердження доводів свого клопотання не надано жодних доказів.

При цьому, судом враховуються обмежені процесуальні строки розгляду спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

З огляду на обмежені строки розгляду спору, а також з урахуванням того, що неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між приватним підприємством «Рівне-Флекс» (підрядник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (замовник) 23.12.2016 укладено договір підряду на виготовлення поліграфічної продукції №23/12/16, за умовами якого підрядник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі на свій ризик виготовити поліграфічну продукцію за індивідуальним замовленням, наданим замовником, а замовник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти і оплатити роботу щодо виробництва продукції, що визначається у додатках до даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору ціна за продукцію визначається у специфікації (додаток 2). Оплата продукції проводиться у безготівковій формі грошовими коштами по платіжним реквізитам постачальника, 100 % з моменту виставленого рахунку покупцю на протязі 30 календарних днів.

Договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до 31.12.2017 або до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов'язань за цим договором (п. 9.1 договору).

На виконання умов договору підряду, позивачем було виготовлено та поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 11 147 346,90 грн., що підтверджується видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Проте, за твердженнями позивача, відповідач частково виконав взяте на себе зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати вартості виготовленої продукції, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 1 690 000,00 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.12.2016 по 05.05.2018. Вказане стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Судом першої інстанції позов задоволено частково.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що відповідач під час розгляду справи в першій інстанції частково погасив заборгованість на загальну суму 1 250 000,00 грн., місцевий суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 1 250 000,00 грн. заборгованості за виготовлену та поставлену позивачем поліграфічну продукцію, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, за рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 440 000,00 грн. та 131 227,80 грн. пені.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що відповідач оскаржує судове рішення в апеляційному порядку лише в частині присудження до стягнення пені в розмірі 131 227,80 грн., в такому разі рішення місцевого суду підлягає перегляду тільки в частині нарахованої до стягнення з відповідача суми пені. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 7.1 договору підряду замовник несе наступну відповідальність: за порушення строку оплати товару, який визначений у п. 4.1, замовник сплачує підряднику пеню в розмірі 0,1% від загальної суми поставленої продукції, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ; у випадку заборгованості замовника за попередньо поставлену продукцію, підрядник не проводить поставку наступної партії продукції до повного погашення всієї заборгованості та пені; сплата пені не звільняє винну сторону від обов'язку належного виконання покладених цим договором зобов'язань. Замовник гарантує підряднику, що надані матеріалів (текстові оригінали, оригінал-макет, ілюстрації, тощо) відповідають вимогам чинного законодавства та не порушують права, обов'язки та інтереси третіх осіб.

Позивач у позовній заяві просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 437 426,12 грн.

При розгляді справи в першій інстанції, відповідачем в судовому засіданні заявлялось клопотання про зменшення розміру пені на підставі ст. 233 ГК України, про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Так, враховуючи ступінь виконання зобов'язання відповідачем, незначність прострочення його виконання, відсутність доказів понесення позивачем негативних наслідків від порушення зобов'язання та систематичне добровільне вжиття відповідачем заходів щодо виконання зобов'язання, місцевий суд дійшов висновку про зменшення розміру пені на 70% від суми нарахованої позивачем, та стягнення з відповідача 131 227,80 грн. пені.

Разом з тим, відповідач в тексті апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку тому факту, що прострочення виконання зобов'язання відповідачем було незначним. На думку відповідача, вказане виключало можливість застосування (зменшення) неустойки у вигляді пені в розмірі 131 227,80 грн., зауважуючи при цьому, що розмір присудженої до стягнення пені є завеликим, а тому має бути зменшений судом апеляційної інстанції шляхом зміни оскаржуваного рішення.

Наведені доводи апелянта не приймаються колегією суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Колегія суддів зазначає, що договір підряду між сторонами було добровільно укладено, а відтак з огляду на наведені норми, покладені на сторони зобов'язання за договором мають виконуватись належним чином кожним із контрагентів.

Судом першої інстанції було в повній мірі досліджено обставини справи та враховано клопотання відповідача про зменшення розміру пені, тому колегія суддів вважає рішення місцевого суду в частині зменшення розміру пені на 70% до 131 227,80 грн. обґрунтованим, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Разом з тим, доводи позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позову в частині стягнення пені, колегією суддів відхиляються, оскільки виходячи з положень ст. 269 ГПК України та з огляду на відсутність встановлених судом апеляційної інстанції порушень норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права у прийнятому місцевим судом рішенні, апеляційний суд не вбачає необхідності виходити за межі апеляційних вимог. При цьому, слід зауважити, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з апеляційною скаргою про перегляд рішення в оскаржуваній частині.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/11871/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 у справі №910/11871/18.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 11.03.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко