Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/452/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

секретар судового засідання: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

позивач: Кучер Р.В., паспорт НОМЕР_2, виданий 17.11.2011р Житомирським РВ УМВС України в Житомирській області;

представник позивача: Вірьовкін О.І. - адвокат (договір №11/12 від 11.12.2018р про

надання професійної правничої допомоги; ордер серія ЖТ №057306 від 11.12.2018р на

надання правової допомоги);

від відповідача: Григорчук Н.І., представник за довіреністю №26/886 від 16.11.2018р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича (АДРЕСА_1)

до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області

(м.Житомир)

про стягнення 462834,58грн.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 19.02.2019р до 05.03.2019р.

Фізична особа-підприємець Кучер Роман Валерійович звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про стягнення 462834,58грн.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 05.06.2018р зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено на 03.07.2018р. Дане судове засідання не відбулося у зв'язку з тим, що суддя Кравець С.Г. 03.07.2018р перебувала у відрядженні.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19.06.2018р підготовче засідання призначено на 17.07.2018р.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 17.07.2018р зупинено провадження у справі №906/452/18 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №906/289/18 за клопотанням позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 09.01.2019р, зокрема, поновлено провадження у даній справі, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та розгляд справи у підготовчому засіданні призначено на 31.01.2019р.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 31.01.2019р закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 19.02.2019р.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 19.02.2019р до 05.03.2019р.

Представник позивача в судовому засіданні 05.03.2019р подав клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи копії податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік та довідки АТ "Акцент-Банк" №8553 від 01.03.2019р про обіг коштів на рахунку та просив визнати поважними причини пропуску строку для подання доказів та прийняти їх до розгляду.

Представник відповідача заперечила проти прийняття поданих представником позивача доказів.

В судовому засіданні 05.03.2019р, судом розглянуто клопотання представника позивача, в якому представник позивача просить долучити до матеріалів справи документи. Суд частково задовольнив вказане клопотання з огляду на таке.

Частиною 3 статті 3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, згідно статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом враховуються пояснення представника позивача про те, що додана до клопотання позивача довідка банку №8553 від 01.03.2019р про обіг коштів по рахунку не могла бути подана позивачем раніше, оскільки була отримана у банку лише 01.03.2019р, тобто після закриття підготовчого засідання. Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд вважає наведені позивачем обставини пропуску строку на подання довідки банку №8553 від 01.03.2019р про обіг коштів по рахунку поважними, поновлює його та приймає до розгляду вказаний доказ на стадії розгляду справи по суті.

Водночас, судом приймається до уваги той факт, що на стадії підготовчого засідання позивачем подавались податкові декларації за 2015-2016рр. При цьому, враховуючи основні засади (принципи) господарського судочинства, серед яких, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд враховує, що позивачем не доведено неможливість подачі податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік доданої до клопотання про приєднання документів в підготовчому провадженні, у зв'язку з чим, суд не визнає поважними причини пропуску позивачем строку подання вказаного доказу та залишає його без розгляду. Вказаний документ судом приєднано до матеріалів справи.

Позивач та його представник в судових засіданнях 19.02.2019р та 05.03.2019р позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав наведених в позовній заяві та додаткових поясненнях від 25.01.2019р (а.с.93).

Представник відповідача в судових засіданнях 19.02.2019р та 05.03.2019р проти позову заперечила у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві №21/4224 від 22.06.2018р (а.с.43-44) та доповненнях до відзиву від 30.01.2019р (а.с.95-97). Зазначила, що доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує лише на теоретичну можливість отримання доходу, а тому не може бути підставою для його стягнення з відповідача. Вказала, що податкова декларація ФОП Кучера Р.В. за 2015 рік не підтверджує отримання ним доходу від здійснення господарської діяльності в тимчасовій споруді, розташованій за адресою Старий Бульвар 15.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП Кучером Р.В. було розміщено павільйон громадського харчування на підставі поданої заяви від 10.09.2011р до голови Житомирської міської ради на розміщення малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - павільйону громадського харчування до 30м.кв. (а.с.17).

19.02.2016р Виконавчим комітетом Житомирської міської ради було прийнято рішення №117 про демонтаж тимчасових споруд, згідно якого, серед іншого, було вирішено:

1. Демонтувати самовільно розміщені тимчасові споруди, обладнання фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича за адресою АДРЕСА_2 (фотоматеріал згідно з додатком);

2. Управлінню комунального господарства міської ради:

2.1 Виступити головним розпорядником коштів із демонтажу тимчасових споруд, обладнання;

2.2. Демонтаж тимчасових споруд, обладнання виконати згідно з додатком;

3. Рекомендувати Житомирському відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області забезпечити громадський порядок під час демонтажу тимчасових споруд;

4. Внести зміни в додаток до рішення міськвиконкому від 03.02.2016р №6 "Про затвердження Порядку демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення та рекламних засобів" та пункт 2.11 викласти в наступній редакції: "Власник (користувач) самовільно розміщених ТС чи РЗ упродовж одного календарного дня з дня внесення припису зобов'язаний здійснити демонтаж ТС чи РЗ за власний рахунок" (а.с.15-16).

Матеріалами справи підтверджується, що КП "Інспекція з благоустрою м.Житомира" 19-20 лютого 2016р на виконання рішення Виконкому Житомирської міської ради №117 від 19.02.2016р, було здійснено демонтаж спірного майна, а саме: павільйону громадського харчування.

У червні 2016 року ФОП Кучер Роман Валерійович звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №117 від 19.02.2016р "Про демонтаж тимчасових споруд".

Постановою Корольовського районного суду м.Житомира від 08.06.2017р у справі №296/5159/16-а у задоволені позову ФОП Кучера Роман Валерійович про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №117 від 19.02.2016р було відмовлено за безпідставністю (а.с.18).

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2017р у справі №296/5159/16-а апеляційну скаргу задоволено частково, визнано протиправними та скасовано п.п.1,2,3 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19.02.2017р №117 "Про демонтаж тимчасових споруд" (а.с.19-21).

Питання щодо стягнення майнової шкоди у розмірі 490874,00грн за незаконно здійснений демонтаж павільйону громадського харчування, було предметом розгляду Господарським судом Житомирської області у справі №906/289/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області.

Так, рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.08.2018р у справі №906/289/18 позов задоволено. Стягнуто з Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області на користь фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича 490874,00грн майнової шкоди та 7363,11грн судового збору (а.с.75-78). Вказане рішення залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2018р (а.с.79-83).

З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2018р позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди) в розмірі 462834,58грн (а.с.35, докази надіслання а.с.35 на звороті). Однак, відповідач відповіді на зазначену вимогу позивача не надав, упущену вигоду не відшкодував. Наведене стало підставою для звернення з позовом у даній справі, в якому позивач просить стягнути з відповідача майнову шкоду (упущену вигоду) в розмірі 462834,58грн.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені ст.1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Відповідно до частини 2 статті 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним правилом збитки це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов'язане з утиском інтересів особи як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1175 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст.1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1175 Цивільного кодексу України передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2017р у справі №296/5159/16-а визнано протиправними та скасовано п.п.1,2,3 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №117 від 19.02.2016р "Про демонтаж тимчасових споруд". За висновками суду апеляційної інстанції, демонтаж тимчасової споруди було проведено 19.02.2016р, тобто безпосередньо в день прийняття оскаржуваного рішення. Як встановлено Житомирським апеляційним адміністративним судом у постанові від 18.09.2017р та підтверджено наданими до справи №296/5159/16-а документами, при прийнятті вищевказаного рішення №117 було порушено п.2.11 та 2.12 Порядку про демонтаж тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, побутового, соціально культурного чи іншого призначення та рекламних засобів, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Житомирської ради від 03.02.2016р №63. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача в частині демонтажу тимчасової споруди є таким, що прийнято не на підставі, у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому є протиправним.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановлені судовим рішенням у справі №296/5159/16-а обставини, зокрема щодо визнання протиправними та скасування п.п.1,2,3 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №117 від 19.02.2017р "Про демонтаж тимчасових споруд", мають преюдиційне значення для вирішення спору у даній справі та не потребують доказування. Постанова у вказаній справі набрала законної сили та підлягає виконанню.

Посилаючись на незаконність рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №117 від 19.02.2016р "Про демонтаж тимчасових споруд", що призвело до понесення позивачем збитків, ФОП Кучер Р.В. зазначає, що не мав можливості отримувати доходи, які міг би реально отримати при звичайних обставинах, а відтак просить стягнути з відповідача майнову шкоду (упущену вигоду) в розмірі 462834,58грн.

Позивач - ФОП Кучер Р.В. у період з 01.03.2016р по 30.04.2018р та станом на час розгляду спору є фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

В обґрунтування позовних вимог про відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди) в розмірі 462834,58грн позивачем подано податкові декларації платника єдиного податку другої групи - фізичної особи-підприємця за 2015р, 2016р, 2017р, де визначено обсяг доходів ФОП Кучера Р.В.: в 2015 році в розмірі 213616,00грн, в 2016 році у розмірі 110212,00грн, в 2017 році доходи відсутні (а.с.22-27).

Оскільки предметом спору у даному випадку є стягнення шкоди у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, то необхідним, відповідно до положень ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, є доведення позивачем підстав та розміру неодержаних доходів.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку, ФОП Кучер Р.В. визначив суму упущеної вимоги в розмірі 462834,58грн. При розрахунку цієї суми позивач виходив з того, що у 2015 році обсяг його доходу становив 213616,00грн (а.с.22-24). Зазначену суму доходу поділено на 12 місяців та помножено на 26 місяців - часовий проміжок в межах якого позивачем не було отримано дохід (упущену вигоду): з 01.03.2016р по 30.04.2018р.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, після демонтажу належного йому павільйону громадського харчування, який відбувся у лютому 2016р, ним не здійснювалась підприємницька діяльність. Представник позивача вказав, що у період з 01.01.2016р по теперішній час кошти на рахунку позивача були відсутні, на підтвердження чого надано довідку АТ "Акцент-Банк" від 01.03.2019р (а.с.115).

Судом досліджено та встановлено, що згідно з податковою декларацією за 2015 рік, яка прийнята податковим органом 11.01.2016р, обсяг доходу становив 213616,00грн (а.с.22-24). При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що вказаний в декларації за 2015 рік дохід позивач отримував лише від діяльності на об'єкті, демонтаж якого було проведено відповідачем 19.02.2016р. Податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2015 рік є формою податкової звітності та містить загальні відомості щодо обсягу доходу платника податку за вказаний податковий період, проте, не засвідчує діяльності підприємця конкретно у тимчасовій споруді - павільйоні громадського харчування за адресою АДРЕСА_2, а також, сама по собі не підтверджує того факту, що позивач одержав би реальний дохід в розмірі 462834,58грн за період з 01.03.2016р по 30.04.2018р.

Позивачем також подано до матеріалів справи податкову декларацію за 2016 рік, яка 21.10.2016р згідно з квитанцією №2, прийнята податковим органом (а.с.24-25). Відповідно до відомостей, які містяться у податковій декларації за 2016 рік, ФОП Кучером Р.В. відображено обсяг доходу за 9 місяців 2016 року в сумі 110212,00грн. Однак, отримання вказаного доходу за 9 місяців 2016 року позивачем не враховувалось при розрахунку упущеної вигоди, і це й же період (9 місяців 2016 року) позивач включив до періоду нарахування упущеної вигоди.

В судовому засіданні позивач пояснював, що обсяг доходу в розмірі 110212,00грн ним отримано за 2 місяці 2016 року, проте, доказів, які б підтверджували дане твердження позивачем до справи не подано, при цьому, податкова декларація за 2016 рік містить відомості про обсяг доходу саме за три квартали 2016 року, тобто 9 місяців. Отже, за наявності поданих позивачем відомостей щодо обсягу його доходу за 9 місяців 2016 року, у суду відсутні підстави вважати доведеним позивачем факт протилежного, а саме, неотримання доходу позивачем з лютого 2016 року та саме у зв'язку зі здійсненням демонтажу торгового павільйону.

Здійснивши оцінку поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги про стягнення збитків (неодержаного прибутку) побудовані лише на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, які б з розумним ступенем достовірності доводили реальність отримання таких сум саме в результаті здійснення підприємницької діяльності у торговому павільйоні, демонтаж якого було проведено відповідачем 19.02.2016р. Отже, позивач не довів, що він гарантовано б отримав вигоду у зазначених позивачем розмірах у разі, якби його право не було порушено. Ймовірна можливість отримання доходу жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки позивач міг і не отримати такі доходи.

З врахуванням викладеного, докази, додані до матеріалів справи, не можуть свідчити про те, що позивач не отримав прибуток у зв'язку із протиправністю дій відповідачів та саме в заявленому ним розмірі.

Так, як уже зазначалось, на відміну від загальної норми ст.1166 ЦК України, спеціальні норми ст.ст.1173, 1175 Цивільного кодексу України передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Натомість, інші елементи цивільного правопорушення - протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність шкоди у визначеному і підтвердженому розмірі, а також, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, мають бути доведені позивачем належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами.

У даному випадку, позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів наявності таких складових шкоди як причинно-наслідкового зв'язку та виникнення збитків у виді упущеної вигоди в конкретному розмірі. А тому, вважати доведеними заявлені позивачем вимоги у справі у суду відсутні підстави.

Слід зазначити також, що суд вважає передчасним твердження позивача про те, що протиправність щодо прийняття рішення №117 від 19.02.2017р "Про демонтаж тимчасових споруд" призвела до понесення позивачем збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), з огляду на те, що встановлення факту визнання протиправними та скасування п.п.1,2,3 рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №117 від 19.02.2017р "Про демонтаж тимчасових споруд" постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2017 у справі №296/5159/16-а зовсім не гарантувало отримання позивачем доходів у визначеному розмірі.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що за поданими доказами позивачем не доведено, що ним міг бути реально отриманий дохід, який він визначає як "упущену вигоду" в сумі 462834,58грн за вказаний у позовній заяві період, відтак, можливість одержання доходів є теоретичною та не може бути підставою для її стягнення, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди є безпідставними. З огляду на наведене, у задоволенні позовних вимог господарський суд відмовляє.

Судові витрати, відповідно до ст.129 ГПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Кучера Романа Валерійовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області (10014, Житомирська область, м.Житомир, майдан ім. С.П. Корольова, буд.4/2, ідентифікаційний код 04053625) про стягнення 462834,58грн упущеної вигоди - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 12.03.19

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - в справу,

2, 3 - сторонам (рек. з повід.).