ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р. Справа№ 910/3972/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Чорногуза М.Г.

Михальської Ю.Б.

При секретарі: Бендюг І.В.

За участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 13.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу

Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу

Господарського суду міста Києва

від 03.05.2018 (повний текст підписано 29.05.2018)

у справі № 910/3972/16 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Міністерства оборони України та Київське квартирно-експлуатаційного управління

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2

про зобов'язання повернути житлове приміщення

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про зобов'язання повернути рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 кв.м., жилою площею 31,50 кв.м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 у справі №910/3972/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2016, позов задоволено повністю, зобов'язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 кв.м, жилою площею 31,50 кв.м; а також присуджено до стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь Міністерства оборони України 9649,20 грн. судового збору.

02.09.2016 видано відповідні накази.

10.02.2016 Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Департаменту державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України (а.с. 37-43 т. 2), в якій просило:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП № 52797389);

- визнати недійсною постанову про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП № 52797389).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі № 910/3972/16 у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, Міністерство оборони України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було враховано, що державним виконавцем не було в повній мірі використано надані йому законом повноваження та, як наслідок, формально винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі № 910/3972/16 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі № 910/3972/16 залишено без змін.

20.03.2018 постановою Верховного Суду скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2017 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 та передано справу на новий судовий розгляд.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2018 у справі № 910/3972/16 скаргу Міністерства оборони України задоволено, визнано неправомірними дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП № 52797389); визнати недійсною постанову Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП 52797389).

Ухвала суду обґрунтована тим, що державним виконавцем не було дотримано вимог статей 63, 33, 39, 60 Закону України «Про виконавче провадження», а також порушення ст. 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень."

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятою у справі ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги Міністерства оборони України на неправомірні дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо закінчення виконавчого провадження відмовити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково керувався положеннями ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відповідно до змісту виконавчого документу Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зобов'язано повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 м2, жилою площею - 31,50 м2. Виконавчим документом не визначено порядок виконання рішення суду щодо вилучення у боржника певного житлового приміщення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Апелянт зазначає, що порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення врегульовано статтями 63, 75 Закону, а тому застосування у даному випадку вимог статті 60 Закону неможливе.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, державним виконавцем порушено статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», однак виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення. Частиною другою статті 2 зазначеного Закону вказано, що дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності. Оскільки стягувачем у виконавчому провадженні є Міністерство оборони України, що в свою чергу є державним органом, застосування судом вимог вказаного Закону є помилковим

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

14.01.2019 до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому позивач-1 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін. Також позивач-1 просить суд врахувати позицію Верховного Суду у дані справі, який поставив під обґрунтований сумнів дотримання державним виконавцем вимог ст.ст. 18, 10, 33, 39 та 63 Закону України «Про виконавче провадження» в частині вжиття усіх передбачених законом заходів, які мали передувати закінченню виконавчого провадження без виконання рішення суду.

14.01.2019 до Північного апеляційного господарського суду від Київського квартирно-експлуатаційного управління надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач-2 просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін, оскільки вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно. Апелянтом не надано суду доводів щодо наявності порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи.

Явка учасників у судове засідання

У судове засідання представник відповідача та третя особа не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 ГПК України.

Відповідно до частини першої ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч. 3 ст. 202 ГПК України).

Застосовуючи згідно статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача та третьої особи, які повідомлялися про час та місце розгляду справи, однак не скористалися своїм правом участі у судовому засіданні.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

25.10.2016 позивачем було подано заяву до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва від 12.05.2016 у справі № 910/3972/16, яке набрало законної сили 09.08.2016 та пред'явлено до виконання відповідний Наказ від 02.09.2016 у справі № 910/3972/16 про зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 м2, жилою площею 31,50 м2.

Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 52797389 від 02.11.2016 (а.с. 25 т. 3) головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/3972/16, виданого 02.09.2016. Супровідним листом від 02.11.2016 зазначена постанова надіслана боржнику до виконання, іншим - до відома.

При здійсненні перевірки виконання вказаної вимоги боржником, державним виконавцем отримано від боржника письмові пояснення № 2432-02/957 від 23.11.2016 (а.с. 28-30 т. 3) щодо неможливості виконання рішення з довідкою про відсутність у боржника на обліку будь-яких житлових приміщень

29.11.2016 головним державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про накладення штрафу ВП № 52797389 (а.с. 37 т. 3), з огляду на невиконання наказу № 910/3972/16, на відповідача накладено штраф у розмірі 5 100 грн.

При здійсненні повторної перевірки виконання рішення боржником, державним виконавцем було отримано від боржника письмові пояснення № 2432-03/1031 від 14.12.2016 щодо неможливості виконання рішення з платіжним дорученням про добровільну сплату штрафу ( а.с.39-41 т.3)

15.12.2016 головним державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про накладення штрафу ВП № 52797389, з огляду на невиконання наказу № 910/3972/16, на відповідача накладено штраф у розмірі 10 200 грн.

15.12.2016 головним державним виконавцем Відділу ДВС внесено повідомлення, яке адресовано до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, про вчинення боржником кримінального правопорушення № 775/20.1/10 від 15.12.2016, в якому державний виконавець, з посиланням на те, що відповідачем не вжито заходів щодо належного виконання рішення суду у справі № 910/3972/16, просив розглянути питання стосовно відкриття кримінального провадження по факту умисного невиконання Наказу та про наслідки розгляду повідомлення та прийняте рішення просив повідомити Відділ ДВС у строки, передбачені Кримінального процесуального кодексу України.

15.12.2016 головним державним виконавцем Відділу ДВС з посиланням на пункт 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 52797389 у зв'язку з надсиланням виконавчого документа до суду, який його видав. В зазначеній постанові державний виконавець послався на частину 3 статті 63 Закону, оскільки, на думку державного виконавця, рішення суду не може бути виконано без участі боржника.

Міністерство оборони України звернулось до суду зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, просить суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП №52797389) та визнати вказану постанову недійсною.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Рішення господарського суду, що набрали законної сили, виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, врегульовано статтею 63 «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частини 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження»

за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Згідно статті 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження № 52797389 не було дотримано вимог ст. 10, 33 Закону України «Про виконавче провадження», а також ст. 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Крім того, державний виконавець дійшов помилкового висновку про можливість виконання рішення без участі боржника, оскільки в даному випадку мова йде про зобов'язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України повернути Міністерству оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління рівнозначне за площею, технічним станом та санітарними умовами житлове приміщення (квартиру) в новозбудованому будинку в місті Києві, а саме: 2-кімнатну квартиру, загальною площею 73,10 м2, жилою площею 31,50 м2, а отже відсутні обставини, передбачені п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону, для закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що дії головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.12.2016 (ВП № 52797389) є неправомірними.

Відсутність у позивача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України" заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, є безпідставними та необґрунтованими, такими, спростовуються обставинами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку про те, що ухвала Господарського суду м. Києва від 03.05.2018р. у справі № 910/3972/16 обґрунтована, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для її скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає

Керуючись статтями 267, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.05.2018 у справі № 910/3972/16 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.05.2018 у справі № 910/3972/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3972/16 повернути до Господарського суду м Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-290 ГПК України.

Повний текст складено 29.02.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді М.Г. Чорногуз

Ю.Б.Михальська