СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2019 р. Справа № 905/1448/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Пушай В.І.

за участю секретаря судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС №6537/10 від 23.03.2018, довіреність №14-120 від 08.06.18 р.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №25) на рішення господарського суду Донецької області від 10.12.2018 (повний текст складено 13.12.2018, суддя Величко Н.В.) у справі №905/1448/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Новгородський комбінат комунального господарства м.Торецьк, смт. Новгородське

про стягнення 53658,39 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Новгородський комбінат комунального господарства 36563,94 грн. пені, 2137,50 грн. 3 % річних, 14956,95 грн інфляційних втрат, за неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №1269/15-БО-6 від 19.12.2014.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №1269/15-БО-6 від 19.12.2014, несвоєчасно оплатив поставлений у період з січня по квітень та з жовтня по грудень 2015 року природний газ, що є підставою для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.12.2018 у справі №905/1448/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що основний борг відповідача за поставлений у спірний період природний газ повністю погашений ним до набрання чинності 30.11.2016 Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». За таких обставин, суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин імперативні приписи ч.3 ст. 7 вказаного Закону, дійшов висновку про те, що нараховані позивачем 3% річних, інфляційні втрати та пеня підлягають списанню, у звязку з чим відмовив в позові.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що для застосування ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ відповідач повинен бути включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. На підтвердження своєї правової позиції позивач посилається на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16. Вказані обставини, як зазначає позивач, не були враховані місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав.

В судове засідання 27.02.2019 відповідач свого представника не направив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено відповідача про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

19.12.2014 між НАК Нафтогаз України (продавець) та ТОВ Новгородський комбінат комунального господарства (покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №1269/15-БО-6 (далі-договір) (а.с.20).

Відповідно до п.п.1.1,1.2 договору, продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК Нафтогаз України, для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ в обсязі до 92 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11 договору).

Додатковими угодами №1 від 27.02.2015, №2 від 25.03.2015, №3 від 15.04.2015, №4 від 29.07.2015, №5 від 21.10.2015, №6 від 22.10.2015, №8 від 25.11.2015 до договору сторони вносили зміни до 5 розділу договору, а саме, щодо ціни природного газу (а.с.26-31, 33).

Додатковою угодою №7 від 02.11.2015 до договору (а.с.32) сторонами внесено зміни щодо порядку та умов проведення розрахунків, а також викладено в новій редакції банківські реквізити продавця.

Пункт 6.3 договору в редакції вказаної додаткової угоди викладено в наступній редакції: «Оплата за газ здійснюється покупцем на поточний рахунок продавця з урахуванням вимог статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» та зараховується як плата за газ, поставлений продавцем покупцю в порядку, визначеному нормами чинного законодавства. Сторони погоджуються, що при перерахуванні коштів в призначенні платежу посилання на номер договору є обов'язковим. У разі якщо оплата за газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання і на нього надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, покупець зобов'язується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання пункту 6.1 цього договору».

Додатковою угодою №9 від 25.12.2015 (а.с.34) сторони доповнили пункт 6.3. договору наступним абзацом: «Кошти, які надійшли від покупця будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором або якщо погашення такої заборгованості передбачено спільним протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписаними сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005р №20 та/або договорами про організацію взаєморозрахунків, підписаними сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №375».

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня по квітень та з жовтня по грудень 2015 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 722 498,86 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.35-41).

25.12.2015 року між ТОВ Новгородський комбінат комунального господарства та ПАТ НАК Нафтогаз України укладено договір про організацію взаєморозрахунків №708/375-в, за умовами якого відповідач, за рахунок субвенції з державного бюджету, зобовязався перерахувати позивачу 94593,97 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ у 2015 році згідно з договором від 19.12.2014 №1269/15-БО-6 (а.с.16).

На виконання вказаного договору про організацію взаєморозрахунків відповідач сплатив позивачу заборгованість 15.12.2015 за поставлений у листопаді 2015 природний газ на суму 94593,97 грн., про що свідчать відомості операцій по підприємству Новгородський комбінат комунального господарства з 01.01.2015 по 30.09.2017, доданого позивачем до позовної заяви (а.с.14,15).

За поставлений у період з січня по квітень 2015, а також у жовтні та грудні 2015 року природний газ відповідач розрахувався самостійно, про що свідчить довідка позивача (а.с.15), однак, в порушення п.6.1 договору, несвоєчасно здійснював оплати, що стало підставою для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Як вбачається з розрахунку ціни позву, позивачем не здійснювалось нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість, яка погашена відповідачем на підставі договору про організацію взаєморозрахунків №708/375 в від 25.12.2015.

Судова колегія враховує наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі в тексті - Закону України №1730-VIIІ), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно ст.1 Закону України №1730-VIIІ, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону України №1730-VIIІ визначено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України №1730-VIIІ передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

Цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі №908/3125/16, від 30.05.2018 у справі №908/2055/17).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами:

14.04.2015 відповідач повністю розрахувався за поставлений у січні 2015 природний газ;

23.04.2015 відповідач оплатив поставлений у лютому 2015 природний газ;

07.05.2015 відповідач здійснив оплату природного газу, поставленого у березні 2015;

31.07.2015 відповідач розрахувався за поставлений у квітні 2015 природний газ;

17.11.2015 відповідач оплатив поставлений у жовтні 2015 природний газ;

15.12.2015 відповідач, на підставі договору про організацію взаєморозрахунків №708/375-в від 25.12.2015, перерахував позивачу вартість поставленого у листопаді 2015 природного газу;

29.04.2016 відповідач здійснив розрахунок за поставлений у грудні 2015 природний газ.

Отже, остаточний розрахунок за поставлений позивачем з січня по квітень та з жовтня по грудень 2015 року природний газ здійснено відповідачем до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ (30.11.2016).

Враховуючи вказане вище, пеня, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані позивачем на заборгованість за зобов'язаннями січня 2015; за зобов'язаннями лютого 2015; за зобов'язанням березня 2015; за зобовязаннями квітня 2015; за зобовязаннями грудня 2015, стягнення яких є предметом позову у цій справі, підлягають списанню на підставі ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що невключення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, унеможливлює застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2137,50 грн., інфляційних втрат в розмірі 14956,95 грн., пені в сумі 36563,94 грн.

В апеляційній скарзі позивач на підтвердження своїх доводів про те, що для застосування ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ відповідач повинен бути включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, посилається на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16.

В постанові, на яку посилається позивач, Верховний Суд вказав, що застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

У справі №908/3211/16 суд відмовив у позові у звязку з тим, що відповідачем погашено заборгованість за природний газ у повному обсязі до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ, а обставина включення підприємства відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, не була визначальною для застосування судом частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ.

За наведених обставин, доводи позивача є помилковими, оскільки постановою суду касаційної інстанції, на яку він посилається, підтверджується висловлена думка про необхідність застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ незалежно від включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Донецької області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 10.12.2018 року у справі №905/1448/18 без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Донецької області від 10.12.2018 року у справі №905/1448/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.03.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя В.І. Пушай