ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"05" березня 2019 р.Справа № 5023/10616/11 вх. № 10616/11

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Усатого В.О.

при секретарі судового засідання Мазуренко А.О.

учасники процесу - не з'явились

розглянувши заяву ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута (квартира), з урахуванням уточнень (вх. № 40438 від 05.12.2017 р.) та (вх.№ 33919 від 04.12.18)

По справі за заявою ФОП Підкопай Андрій Миколайович, м. Харків

до ФОП Підкопай Андрій Миколайович, м. Харків

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Постановою суду від 06.03.2012 р. ФОП Підкопай А.М. визнаний банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Самойленко О.М.

Ухвалою суду від 18.04.2013 р. звільнено від обов'язків у справі арбітражного керуючого Самойленко О.М. та призначено арбітражного керуючого Комаровську І.Ю. ліквідатором банкрута.

Ухвалою суду від 01.07.2014 р. задоволено скаргу ПАТ "Мегабанк" на дії ліквідатора, усунено арбітражного керуючого Комаровську І.Ю. від виконання покладених на неї обов'язків, призначено ліквідатором ФОП Підкопай А.М. арбітражного керуючого Татіщева О.Є.,

Ухвалою суду від 04.04.2017 р. задоволено клопотання Татіщева О.Є. про звільнення його від виконання обов'язків у справі; звільнено арбітражного керуючого Татіщева О.Є. від виконання обов'язків ліквідатора; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Семенова Дмитра Сергійовича, якого зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру в повному обсязі, докази надати суду.

До суду від ліквідатора надійшла заява (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) про визнання аукціону, оформленого протоколом №1 від 30.03.2012 р. та укладеного за його результатами договору купівлі-продажу від 14.05.2012 р. недійсними та визнати за боржником право власності на трикімнатну квартиру заг. пл. 75,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Розглянувши матеріали справи, суд призначив до розгляду вказану заяву ліквідатора на 05.12.2017 р. та залучив до участі у розгляді заяви ОСОБА_6.

А також, у відповідності до ст. 65 ГПК України, суд зобов'язав приватного нотаріуса Салигіну Н.А. надати суду копію реєстраційної справи щодо реєстрації переходу права власності на трикімнатну квартиру заг. пл. 75,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Від приватного нотаріуса Салигі Н.А. надійшли витребувані документи.

В судовому засіданні 05.12.2017 р. ліквідатор надав уточнення (вх. № 40438 від 05.12.2017 р.) до заяви, відповідно до яких просить суд:

- визнати недійсним аукціон з продажу майна банкрута, оформлений протоколом №1 проведення аукціону від 30.03.2012 р., а саме: трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

- визнати недійсним договір купівлі-продажу (р.№ 1366, 12.06.2012 р. приватний нотаріус ХМНО Салига Н.А.) трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного на підставі Протоколу №1 проведення аукціону від 30.03.2012 р.,

- застосувати наслідки недійсності правочину (реституція) шляхом повернення проданого нерухомого майна від покупця ОСОБА_6 - його продавцю Підкопай А.М. (банкрут),

- скасувати державну реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомості (Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01) ОСОБА_6 (номер запису про право власності: 9796343 від 26.05.2015 р.) та визнати за Підкопай Андрієм Миколайовичем (код НОМЕР_1) право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 75,3 кв.м. житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання залучений ОСОБА_6 не з'явився, відзиву не надав, у зв'язку з чим суд відклав розгляд заяви ліквідатора, з урахуванням уточнень на 15.02.2018 р.

В судове засідання 15.02.2018 р. учасники процесу не з'явились, витребуваних документів не надали.

Враховуючи неявку в судове засідання учасників процесу та ненадання ними витребуваних доказів, суд відклав розгляд заяви ліквідатора на 20.03.2018 р.

В судове засідання 20.03.2018 р. учасники процесу не з'явились, вимог суду не виконали, від ліквідатора надійшло клопотання (вх. № 7501 від 20.03.2018 р.) про відкладення розгляду справи.

Враховуючи неявку у судове засідання учасників процесу та необхідністю отримання витребуваних доказів, суд відклав розгляд заяви ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) на 26.04.2018 р.

В судове засідання 26.04.2018 р. учасники процесу знов не з'явились, від ліквідатора надійшли докази сплати судового збору за подачу заяви.

У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників процесу та ненадання ними в повному обсязі витребуваних документів, суд відклав розгляд заяви ліквідатора на 31.05.2018 р.

У зв'язку з відрядженням судді Усатого В.О. призначене судове засідання перенесено на 27.06.2018 р.

До суду від ліквідатора надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із знаходженням його у відрядженні.

Від боржника також надійшло клопотання про відкладання розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибути на судове засідання.

Враховуючи неявку учасників процесу, приймаючи до уваги клопотання ліквідатора та боржника, суд відклав розгляд заяви на 14.08.2018 р.

У зв'язку з хворобою судді Усатого В.О. призначене судове засідання перенесено на 25.09.2018 р.

Від ліквідатора надійшло клопотання (вх. № 25931 від 07.09.2018 р.) про вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, яке ухвалою суду від 14.09.2018 р. було призначено до розгляду на 25.09.2018 р.

В судовому засіданні 25.09.2018 р. ліквідатор надав усні пояснення та підтримав свою заяву.

Інші учасники процесу до суду не прибули, витребуваних документів не надали.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 16-00 год. 25.09.2018 р.

Після перерви ліквідатор у засідання суду не з'явився, через канцелярію подав клопотання (вх.№ 27942 від 25.09.2018 р.) про витребування доказів та залучення заінтересованої особи.

Ухвалою суду від 25.09.2018 р. задоволено клопотання ліквідатора (вх. № 27942 від 25.09.2018 р.) про витребування доказів та залучення заінтересованої особи, залучено до участі у розгляді заяви ОСОБА_9, відкладено розгляд заяви ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута (квартира), з урахуванням уточнень (вх. № 40438 від 05.12.2017 р.) на 13.11.2018 р.

Крім того, ухвалою суду від 25.09.2018 р. задоволено клопотання ліквідатора (вх. № 25931 від 07.09.2018 р.) про вжиття заходів забезпечення вимог кредиторів, вжито заходів забезпечення вимог кредиторів ФОП Підкопай А.М.

До суду від попереднього ліквідатора Комаровської І.Ю. надійшли пояснення (вх. № 31455 від 05.11.2018 р.), в яких повідомляється суд про неможливість надати документи про підготовку до продажу та реалізації майна банкрута, оскільки майно було реалізовано в період виконання ліквідаційної процедури арбітражним керуючим Самойленко О.М., який після звільнення від обов'язків будь-яких документів не передав. Також зазначається, що Комаровська І.Ю. грошові кошти від продажу майна банкрута не отримувала.

13.11.2018 р. від ліквідатора надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв'язку із неможливістю бути присутнім у судовому засіданні через перебування ліквідатора у відрядженні. Інші учасники справи у призначене судове засідання також не з'явились.

Враховуючи неявку учасників процесу, розгляд заяви ліквідатора відкладено на 13.12.2018 р.

Ухвалою суду 07.12.2018 р. задоволено клопотання ліквідатора (вх.№ 33752 від 03.12.18); витребувано у Харківського обласного державного нотаріального архіву, копії договору купівлі -продажу на трикімнатну квартиру загальною площею 75.3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. р. №363, від 14.05.2012 р. та копії документів на підставі яких його посвідчено.

В судове засідання 13.12.2018 р. учасники процесу не заявились.

Від ліквідатора надійшли уточнення (вх.№ 33919 від 04.12.2018) до заяви, в яких він просить суд:

Визнати недійсним аукціон з продажу майна банкрута, оформлений Протоколом №1 проведення аукціону від 30.03.2012 р., а саме: трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу р.№ 363 від 14.05.2012 р. (посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гуревічовим О.М.) трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного на підставі Протоколу №1 проведення аукціону від 30.03.2012 р.

Вказані уточнення були прийняті судом та розгляд заяви ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) продовжено з їх урахуванням.

Враховуючи неявку в судове засідання учасників процесу та необхідність отримання витребуваних доказів, суд відклав розгляд заяви ліквідатора на 14.02.2019 р.

До суду від Харківського обласного державного нотаріального архіву надійшли витребувані документи, а саме: копії договору купівлі -продажу на трикімнатну квартиру загальною площею 75.3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. р. №363, від 14.05.2012 р. та копії документів на підставі яких його посвідчено.

Від ліквідатора надійшло клопотання (вх.№ 3578 від 11.02.19) про долучення до матеріалів справи відповіді Головного територіального управління юстиції у Харківській області на виконання вимог суду.

В судовому засіданні 14.02.19 р. ліквідатор надав усні пояснення, підтримав свою заяву з урахуванням поданих уточнень до неї.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, вимог суду не виконали.

Судом оголошено перерву в судовому засіданні.

Після перерви ліквідатор не з'явився.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку залучити до участі у розгляді заяви ліквідатора Українську універсальну біржу, оскільки прийняте судом по заяві рішення може вплинути на її права та обов'язки, а також зобов'язати Українську універсальну біржу надати усі наявні документи щодо підготовки до продажу майна банкрута- трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та його реалізації.

Враховуючи необхідність отримання витребуваних документів, суд відклав розгляд заяви ліквідатора на 05.03.2019 р.

Від ліквідатора до суду надійшли докази направлення копії заяви, разом із уточненнями до неї на адресу Української універсальної біржі, а також клопотання (вх.№ 5766 від 05.03.19) про поновлення строку позовної давності.

В судове засідання 05.03.19 р. учасники процесу - не з'явились.

Від Самойленко О.М., ОСОБА_9 та ОСОБА_6 витребувані судом докази не надійшли.

Щодо створення умов для забезпечення всебічного та об'єктивного розгляду справи суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Відповідно до ч. 9. ст. 81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.

Судом надано можливість всім учасникам судового процесу реалізувати свої права та обов'язки, оскільки розгляд заяви неодноразово відкладався, в судових засідання оголошувалися перерви для надання можливості учасникам процесу ознайомитися з матеріалами справи та надати необхідні докази, заперечення або погодження, всі учасники процесу були належним чином повідомлені про всі судові засідання з розгляду заяви ліквідатора.

Розглянувши заяву ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута (квартира), з урахуванням уточнень (вх. № 40438 від 05.12.2017 р.) та (вх.№ 33919 від 04.12.18) судом встановлено наступне.

Відповідно до матеріалів справи за боржником ФОП Підкопай А.М. на праві власності була зареєстрована квартира №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1, оціночною вартістю 294000,00 грн., що знаходилась в іпотеці у ВАТ "ВТБ Банк" згідно іпотечного договору № 47-Ф-СК-400-ДШУ/z1 від 11.03.2008р., укладеного в забезпечення виконання договору про іпотечний кредит № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11.03.2008 р.

Ліквідатором Самойленко О.М. вказана квартира включена до ліквідаційної маси.

30.03.2012 р. Українською універсальною біржею проведено аукціон з продажу майна банкрута. Відповідно до Протоколу №1 квартира №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1 була реалізована за ціною 80400,00 грн. та вказані кошти повинні були бути сплачені переможцем згідно рахунку ліквідатора на протязі 30 (тридцяти) днів.

14.05.2012 р. між ліквідатором ФОП Підкопай А.М. Самойленко О.М. (продавець) та переможцем аукціону ОСОБА_9 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гуревічовим О.М., зареєстрований в реєстрі за № 363 (договір).

Згідно п. 1.2 вказаного договору відповідно до відомостей, викладених у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33710906, виданого КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 04.04.2012 р. вартість нерухомого майна становить 106733,00 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна складеного ПП "Агентство оцінки майна та землі" від 07.03.2012 р., ліквідаційна вартість квартири склала 80400,00 грн.

Право власності на об'єкт аукціону переходить до покупця після державної реєстрації договору купівлі - продажу об'єкту аукціону (п. 1.3. договору).

Згідно з Протоколом №1 проведення аукціону Українською універсальною біржею від 30.03.2012 р., підписаним ліцитатором Української універсальної біржі ОСОБА_11, затвердженим продавцем та заступником директора Української універсальної біржі ОСОБА_12, 30.03.2012 р., остаточна ціна продажу об'єкта аукціону склала 80400,00 грн. (п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, кошти в розмірі 80400,00 грн. сплачуються переможцем згідно рахунку ліквідатора у строки передбачені Протоколом №1 проведення аукціону Українською універсальною біржею.

В подальшому, 12.06.2012 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі - продажу квартири №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1 за ціною 106733,00 грн., який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А., за реєстровим № 702.

Свою заяву, з урахуванням поданих уточнень, ліквідатор обґрунтовує тим, що майно банкрута було відчужено без фактичного перерахування коштів, вимоги заставодержателя ВАТ "ВТБ Банк" за рахунок реалізації заставного майна не погашались, оціночна вартість на момент винесення постанови про визнання боржника банкрутом квартири №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1 складала суму 294000,00 грн., проте реалізована за ціною 80400,00 грн.

Суд зазначає, що до предмету дослідження, з питань розгляду недійсності результатів аукціону, входять встановлення обставин підготовки до проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банкрута), дотримання організатором аукціону вимог, які ставляться Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) до його проведення.

При вирішенні спорів про визнання прилюдних торгів або аукціону недійсними, слід встановити таке: чи мало місце порушення вимог законодавства при проведенні прилюдних торгів або аукціону; чи вплинули ці порушення на результати торгів та аукціону; чи мало місце порушення прав і законних інтересів заявника, який оспорює результати торгів або аукціону.

Статтею 23 Закону передбачені наслідки визнання боржника банкрутом. Так, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банкрута чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим розділом; виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до ст. 52 Цивільного Кодексу України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. крім майна, на яке згідно з законом не може бути звернуте стягнення.

Відповідно до ст. 48 Закону, у разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором.

Згідно з ст. 1 вказаного Закону, ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних вимог кредиторів у встановленому Законом порядку.

Статтею 25 Закону визначено, що на ліквідатора покладено повноваження по вжиттю заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; ліквідатор подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника. Крім того, саме на ліквідатора Законом про банкрутство покладено обов'язок по забезпеченню збереження майна банкрута, включення до ліквідаційної маси та виконання функції з управління та розпорядження майном банкрута.

В силу приписів статті 3-1 Закону, арбітражний керуючий має право звертатися до господарського суду у випадках, передбачених цим Законом. Арбітражний керуючий зобов'язаний здійснювати заходи щодо захисту майна боржника. При реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів.

Пунктом 7 ст. 47 вказаного Закону встановлено, що у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 26 Закону, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси.

Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Відповідно до ст. 29 Закону, на яке звертається стягнення у ліквідаційній процедурі, оцінюється арбітражним керуючим у порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. У разі продажу майна на аукціоні вартість майна, що визначається шляхом його оцінки, є початковою вартістю. Для здійснення оцінки майна арбітражний керуючий має право залучати на підставі договору суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання з оплатою їх послуг за рахунок коштів, одержаних від виробничої діяльності боржника, визнаного банкрутом, або реалізації його майна, якщо інше не встановлено комітетом кредиторів.

Згідно ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

У відповідності до ст. 30 Закону, після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. Ліквідатор забезпечує через засоби масової інформації оповіщення про порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання майна. Порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання майна погоджуються з комітетом кредиторів. Продаж майна банкрута оформляється договорами купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем відповідно до законів України.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею, зокрема, у першу чергу задовольняються вимоги, забезпечені заставою.

Відповідно до статті 48 Закону, кошти отримані від продажу майна громадянина - підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина - підприємця банкрутом.

Тобто, Законом визначено наслідки порушення провадження у справі про банкрутство боржника, визнання його банкрутом та відкриття щодо нього ліквідаційної процедури та встановлено особливий порядок виявлення майна боржника, включення майна до ліквідаційної маси, його реалізації та задоволення вимог кредиторів.

Розглянувши докази, що свідчать про підготовку та проведення аукціону з продажу майна банкрута, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів проведення ліквідатором Самойленко О.М. інвентаризації майна боржника. Однак, проведення інвентаризації є обов'язковою передумовою продажу майна в ліквідаційній процедурі.

Відповідно до угоди від 07.03.2012 р. на організацію та проведення відкритих торгів (аукціону) укладеної між ФОП Підкопай А.М. в особі ліквідатора Самойленко О.М. (замовник) та Українською універсальною біржею (організатор), замовник замовляє проведення 30.03.2012 р. відкритих торгів аукціону з продажу майна ФОП Підкопай А.М., а організатор забезпечує через засоби масової інформації не пізніше ніж за 30 днів до проведення відкритих торгів (аукціону) оголошення про порядок продажу майна банкрута на умовах та строках передбачених чинним законодавством.

Оголошення про продаж майна ФОП Підкопай А.М. було розміщено у виданні Української універсальної біржі "Біржовий вісник" № 10-5 (556) від 09.03.2012 р., тобто в порушення умов угоди, менше ніж за 30 днів до проведення відкритих торгів (аукціону).

Інших доказів опублікування оголошень з продажу майна ФОП Підкопай А.М. в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, місцевих друкованих виданнях та інших виданнях, визначених органами приватизації матеріали справи не місять.

Також, суд встановив, що матеріали справи не місять доказів повідомлення ліквідатором Самойленко О.М. заставного кредитора - ВАТ "ВТБ Банк" про порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання заставного майна - квартири №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1.

Суд зазначає, що оскільки провадження у справі про банкрутство ФОП Підкопай А.М. здійснюється за особливою процедурою банкрутства, яка не передбачає в обов`язковому порядку створення комітету кредиторів, то реалізація майна банкрута, яке перебувало в заставі у кредитора, повинно відбуватися з обов`язковою участю заставного кредитора шляхом узгодження з останнім умов реалізації такого майна.

Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи наявні висновки про вартість майна, які були замовлені банкрутом та ліквідатором.

Згідно висновку про вартість спірного нерухомого майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_13, станом на 24.01.2012 р. вартість квартири №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1 складала 294000,00 грн.

Проте відчуження майна відбулось за ціною 80400,00 грн., на підставі висновку суб'єкта оціночної діяльності ПП "Агенство оцінки майна та землі" від 07.03.2012 р. про вартість об'єкту оцінки: квартири №3 площею 75,3 кв.м. по АДРЕСА_1.

Відповідно до звіту про оцінку майна складеного ПП "Агентство оцінки майна та землі" від 07.03.2012 р., ліквідаційна вартість квартири склала 80400,00 грн.

Тобто, вартість нерухомого майна за 3 місяці від проведеної оцінки заставного майна, яку було здійснено на вимогу банкрута зменшилась більш ніж в 3 рази.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів перерахування грошових коштів покупцем за придбане на аукціоні майно.

Також, відповідно до наданої відповіді ГТУ юстиції у Харківській області, наказом Головного управління юстиції у Харківській області від 06.06.2012 за № 520/2 приватна нотаріальна діяльність нотаріуса Гуревічова О.М. припинена за письмовою заявою останнього. Документи нотаріального діловодства та архівні справи нотаріуса передані на зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву.

Харківським обласним державним нотаріальним архівом була здійснена перевірка та пошук необхідних документів за оформлюваними справами, книгами обліку документів та обліковими документами до архівних справ.

За даними справи №01-07 "Статистичні звіти про вчинені нотаріальні дії, стягнення державною мита, плати за вчинення тощо" приватного нотаріуса Гуревічова О.М., на момент припинення нотаріальної діяльності у 2012 році нотаріусом відзвітовано про нульовий залишок депозитних сум - операції по прийняттю та перерахуванню незатребуваних сум не проводились, відповідно - наказ про продовження ведення депозитних операцій управлінням юстиції не видавався.

Крім того, за повідомленням Харківського обласного державного, нотаріального архіву документи, які стосуються прийняття у депозит приватним нотаріусом грошових коштів, отриманих в процедурі банкрутства ФОП Підкопай А.М., на зберігання до нотаріального архіву не надходили.

Таким чином, грошові кошти від продажу майна ФОП Підкопай А.М. не перераховувались на депозитний рахунок нотаріуса у відповідності до положень ч. 7 ст. 48 Закону, також відсутні докази зарахування вказаних грошових коштів на основний рахунок банкрута у відповідності до ч. 8 ст. 30 Закону, чи передачі коштів іншому арбітражному керуючому, з осіб, що призначалися ухвалами суду у цій справі.

Тобто, задоволення вимог заставного кредитора за рахунок реалізації предмету застави не відбулося, що є порушенням, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону.

За визначенням ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 11 ЦК України унормовано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цією ж статтею передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 202 ЦК України, правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину, зокрема, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 203).

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" невиконання вимог щодо змісту інформації, передбаченої статтею 15 цього Закону, та терміну її опублікування, а також істотне порушення інших правил оголошення та проведення аукціону, конкурсу, передбачених цим Законом, можуть бути самостійними підставами для визнання судом недійсними угод, укладених на аукціоні, конкурсі.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Однак, при цьому, у зазначеній нормі закріплено обов'язковість урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині 1 ст. 628 ЦК України закріплено, що, окрім умов (пунктів), визначених на розсуд сторін і погоджених ними, зміст договору також становлять умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами, окрім умови про предмет та тих, що самостійно визначені сторонами, вважаються також умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Відповідно до п. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Стосовно правової природи аукціону суд вважає необхідним звернути увагу на позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 14.12.2016 р. у справі №904/9284/14, а саме:

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правова природа процедури реалізації майна на торгах у формі аукціону в межах провадження у справі про банкрутство полягає в продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника до покупця - переможця торгів (аукціону), невід'ємною і завершальною стадією якої є оформлення результатів такого продажу договором купівлі-продажу, що укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Отже, особливості процесу, передбачені законодавством щодо проведення аукціону, полягають у сукупності дій його учасників, спрямованих на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин, а тому є правочином.

Таким чином, правова природа продажу майна з торгів (аукціону) дає підстави для визнання (за наявності підстав) результатів таких торгів (аукціону) недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, у тому числі й на підставі норм цивільного законодавства.

Аналогічний висновок щодо правової природи процедури реалізації майна на торгах викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 24 жовтня 2012 року у справі N 6-116цс12, від 29 червня 2016 року у справі N 6-370цс16.

Тобто, правочини щодо продажу майна в процедурі банкрутства (як аукціон, так і укладений за його результатами договір) може бути визнано недійсним за загальними правилами визнання правочинів недійсними, зокрема у разі невідповідності змісту правочину Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства (ч.1 ст. 203, 215 ЦК України), за наявності встановлених порушень спеціальних вимог закону щодо організації та проведення такої процедури (наприклад, порушення порядку організації та проведення аукціону, укладання договору, порядку проведення розрахунків), враховуючи що такі вимоги є обов'язковими для даного виду правочинів (встановлені спеціальним законом), а їх недотримання об'єктивно призвело до порушення прав та майнових інтересів учасників справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ліквідатором належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, вони підтверджуються матеріалами справи.

Таким чином, на підставі досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що при вчиненні спірних правочинів не дотримано обов'язкової передумови для початку процедури реалізації майна щодо проведення інвентаризації та оцінки майна (визначення початкової вартості) (ст. 29, ч. 1 ст. 30 Закону про банкрутство); порушено порядок організації та проведення аукціону щодо обов'язкового оприлюднення інформації про аукціон (ч. 2, 3 ст. 30 Закону про банкрутство, ст. 15 Закону про малу приватизацію); виконання умов потенційних учасників аукціону щодо сплати необхідних внесків (ст. 16 Закону про малу приватизацію); порушення імперативного порядок проведення розрахунків з використанням депозитного рахунку нотаріуса (ч. 7 ст. 48 Закону про банкрутство); порушення вимог щодо укладання договору (ст. 627, 628, 638 ЦК України, ст. 179, 180 ГК України); відсутність доказів сплати покупцем коштів за придбане майно, наслідком чого стало фактичне неотримання коштів заставним кредитором - ВАТ "ВТБ Банк"", що є безумовним порушення прав та майнових інтересів останнього, а отже, об'єктивно вбачається невідповідність змісту правочинів загальним вимогам чинного законодавства щодо чинності правочинів (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Розглянувши клопотання ліквідатора (вх.№ 5766 від 05.03.2019) про поновлення строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах.

Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес заявника, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України заявник вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від заявника підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Якщо вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який заявник не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Заявник повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 13 ГПК України про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний аукціон з продажу майна банкрута відбувся 30.03.2012 р., а спірний договір за яким відчужено майно банкрута укладено 14.05.2012 р.

Таким чином, строк позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу стосовно цих договорів, сплинув у 2015 році.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п'ята статті 267 ЦК України).

Ліквідатор своє клопотання обґрунтовує тим, що він був призначений виконувати обов'язки у справі ухвалою суду від 04.04.2017 р., після ознайомлення з матеріалами справи ним виявлено численні порушення під час реалізації майна банкрута, у зв'язку з чим він 13.10.2017 р. подав до суду заяву про визнання відповідного аукціону та договору купівлі-продажу недійсними. Ліквідатор звернув увагу суду на те, що попередні ліквідатори у справі Комаровська І.Ю. та Татіщев О.Є. не вчиняли будь-яких дій щодо оскарження угод по відчуженню майна ФОП Підкопай А.М., що є неналежним виконанням вказаними арбітражними керуючими своїх обов'язків. Посилаючись на практику Верховного Суду викладену в постанові від 23.10.2018 р. по справі № 904/5978/14 ліквідатор просить суд поновити строк позовної давності, щодо подання заяви про визнання аукціону, оформленого протоколом №1 від 30.03.2012 р. та укладеного за його результатами договору купівлі-продажу № 363 від 14.05.2012 р. недійсними.

Суд зазначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваним, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права".

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Встановивши наявність порушеного права, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Інститут позовної давності покликаний також сприяти сталості цивільних відносин.

Проте, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим.

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

В силу норм Закону - арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є суб'єктом незалежної професійної діяльності. Через арбітражного керуючого здійснюється зв'язок між сторонами, господарським судом та іншими учасниками у справі про банкрутство.

Як учасник провадження у справі про банкрутство, арбітражний керуючий набуває такого статусу лише після прийняття судом відповідного процесуального документа.

Відтак, саме з цього моменту арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) має право здійснювати свої повноваження, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", серед яких, проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута; формування ліквідаційної маси; подання до суду заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; ведення реєстру вимог кредиторів тощо.

При цьому, ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов'язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 23.10.2018 р. у справі № 904/5978/14.

Судом встановлено, що арбітражний керуючий Самойленко О.М. виконувала обов'язки ліквідатора банкрута з 06.03.2012 р. по 18.04.2013 р., арбітражний керуючий Комаровська І.Ю. з 18.04.2013 р. по 01.07.2014 р., арбітражний керуючий Татіщев О.Є. з 01.07.2014 р. по 04.04.2017 р., арбітражний керуючий Семенов Д.С. з 04.04.2017 р. по теперішній час.

Згідно матеріалів справи, ухвалою суду від 18.04.2013 р. усунуто арбітражного керуючого Самойленко О.М. від виконання обов'язків ліквідатора ФОП Підкопай А.М., з підстав неналежного виконання нею своїх обов'язків у справі. Вказаною ухвалою суду встановлено, що з моменту призначення арбітражного керуючого Самойленко О.М. ліквідатором боржника нею не надано жодного звіту про хід виконання ліквідаційної процедури, що позбавляє суд та кредиторів бути обізнаними щодо виконання ліквідатором постанови суду та використання коштів банкрута.

Ухвалою суду від 01.07.2014 р. задоволено скаргу ПАТ "Мегабанк" (вх. № 4889 від 11.02.2014 р.) на дії ліквідатора Комаровської І.Ю. Визнано незаконною бездіяльність ліквідатора Комаровської І.Ю. при виконанні покладених на неї обов'язків, в тому числі, щодо нерозгляду нею заяви ПАТ "Мегабанк" з грошовими вимогами до боржника. Усунено арбітражного керуючого Комаровську І.Ю. від виконання покладених на неї обов'язків ліквідатора ФОП Підкопай А.М.

Тобто, вказаними ухвалами суду від 18.04.2013 р. та від 01.07.2014 р. у справі №5023/10616/11 господарським судом виявлені факти вчинення арбітражними керуючими Самойленко О.М. та Комаровською І.Ю. дій не в інтересах боржника та його кредиторів.

Ухвалою суду від 04.04.2017 р. звільнено арбітражного керуючого Татіщева О.Є. за його заявою, в якій Татіщев О.Є. повідомив про неможливість виконання обов'язків у справі з особистих причин.

Суд зазначає, що згідно матеріалів справи арбітражним керуючим Татіщевим О.Є. здійснювались заходи з виявлення грошових коштів від продажу майна банкрута, проте вони залишились безрезультатними, а найефективніший спосіб захисту прав та інтересів боржника і заставних кредиторів, шляхом звернення до суду із відповідною заявою Татіщев О.Є. не використав.

Натомість, арбітражний керуючий Семенов призначений судом ліквідатором 04.04.2017 р., тобто вже після спливу строку позовної давності, ознайомившись з матеріалами справи, невідкладно розпочав роботу по виявленню документації стосовно реалізації майна банкрута та 13.10.2017 р. звернувся до суду із заявою про визнання недійсним аукціону та договору купівлі-продажу майна ІОП Підкопай А.М.

Взявши до уваги все викладене, з метою забезпечення поновлення порушеного права, суд дійшов висновку про необхідність застосування приписів п. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якими визначено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту та вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску позовної давності.

Враховуючи те, що судом встановлені порушення вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час проведення аукціону з продажу майна боржника, суд дійшов висновку заяву ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута (квартира), з урахуванням уточнень (вх. № 40438 від 05.12.2017 р.) та (вх.№ 33919 від 04.12.2018) задовольнити, визнати недійсним аукціон з продажу майна банкрута, а також у зв'язку з наявністю правових підстав визначених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, визнати недійсним договір купівлі-продажу № 363 від 14.05.2012 р.

Керуючись ст.ст. 22-32, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. ст. 232-235 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати поважними причини пропуску позовної давності.

Задовольнити заяву ліквідатора (вх. № 33642 від 13.10.2017 р.) про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута (квартири), з урахуванням уточнень (вх. № 40438 від 05.12.2017 р.) та (вх.№ 33919 від 04.12.2018 р.).

Визнати недійсним аукціон з продажу майна банкрута, оформлений Протоколом №1 проведення аукціону від 30.03.2012 р., а саме: трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу р. № 363 від 14.05.2012 р. (посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гуревічовим О.М.) трикімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного на підставі Протоколу №1 проведення аукціону від 30.03.2012 р.

Ухвалу направити ліквідатору, кредиторам, боржнику, Самойленко О.М., ОСОБА_6, ОСОБА_9, Українській універсальній біржі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в строки, передбачені ст. 256 ГПК України, шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Усатий В.О.