СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2019 р. Справа № 905/2838/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача адвокат ОСОБА_1, довіреність №1 від 14.01.2019 року, свідоцтво серія ДН №5037 від 25.04.2018 року;

третя особа - не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області (вх. № 452 Д /1-18)

на ухвалу господарського суду Донецької області від 21.01.2019 року у справі №905/2838/17, постановлену в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Стукаленко К.І.), повний текст якої складено 24.01.2019 року.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша дорожньо -будівельна компанія», м. Васильків, Київська область

до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення 34664308,19 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 21.01.2019 року у задоволенні скарги Служби автомобільних доріг у Донецькій області про визнання неправомірними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року ВП№57975656; визнання незаконною постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року ВП№57975656, винесеної державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3; скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року ВП№57975656, винесеної державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, відмовлено.

Служба автомобільних доріг у Донецькій області з ухвалою суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Донецької області від 21.01.2019 року у справі №905/2838/17 та ухвалити нове рішення, яким визнати дії держаного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року (ВП №57975656) неправомірними; визнати постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року (ВП №57975656), яка була винесена державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України ОСОБА_3- незаконною; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року (ВП №57975656), яка була винесена державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України ОСОБА_3

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Служба автомобільних доріг у Донецькій області є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах держказначейства та банків, які відкриваються для обслуговування коштів; неприбутковою організацією та одержувачем бюджетних коштів.

Боржником у справі є державна неприбуткова організація, що є підставою для її відповідальності за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у даній справі.

Судові рішення про стягнення коштів боржників (розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, а також підприємств, установ та організацій, рахунки яких відкриті в органах Державної казначейської служби України) виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Державної казначейської служби України.

Ця обставина унеможливлює здійснення виконавчого провадження, а державний виконавець зобовязаний був відмовити у відкритті виконавчого провадження відповідно п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Служби автомобільних доріг у Донецькій області на ухвалу господарського суду Донецької області від 21.01.2019 року у справі №905/2838/17; учасникам справи встановлено строк до 20.02.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України; призначено справу №905/2838/17 до розгляду на 27.02.2019 року.

В судовому засіданні 27.02.2019 року представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу господарського суду першої інстанції скасувати.

В судове засідання 27.02.2019 року представники позивача та третьої особи не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 08.01.2019 року позивачу та третій особі у справі 905/2838/17 додано витяг з сайту «Укрпошта» під номером №431 та №415, з яких простежується, що ухвала від 08.01.2019 року відправлена 11.01.2019 року та вручена представнику позивача за довіреністю 21.02.2019 року та представнику третьої особи за довіреності 18.02.2019 року (а.с. 39-40, том 2).

Крім того, вказану ухвалу суду від 04.02.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулась до господарського суду Донецької області зі скаргою від 04.01.2019 року №01.3-19 про визнання неправомірними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року ВП№57975656; визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року ВП№57975656, винесеної державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3

В обґрунтування скарги боржник посилався на те, що Служба автомобільних доріг у Донецькій області є одержувачем бюджетних коштів, а тому рішення суду у справі згідно з приписами ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» має виконуватись органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, в спосіб, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845.

Боржник зазначав на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2018 року ВП№57975656 винесена державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України всупереч вимогам закону та підлягає скасуванню.

Так, рішенням господарського суду Донецької області від 12.03.2018 року у справі №905/2838/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша дорожньо-будівельна компанія» до Служби автомобільних доріг у Донецькій області задоволено частково; стягнуто з відповідача заборгованість за договором на виконання робіт №2-20 від 16.04.2013 року у загальному розмірі 31425333,30грн та судовий збір у сумі 217574,80грн.

Після набрання вказаним рішенням господарського суду Донецької області законної сили господарським судом Донецької області було видано відповідний наказ від 21.06.2018 року.

13.12.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша дорожньо-будівельна компанія» звернулось до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про примусове виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2838/17 від 21.06.2018 року.

26.12.2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№57975656.

Вказане вище й стало підставою для звернення відповідача з відповідною скаргою до господарського суду Донецької області.

21.01.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржувану ухвалу, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України також унормовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Аналогічне положення закріплено в ч.1 ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», нормами якого встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація (далі за термінологією цього Закону «державне підприємство»), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства .

У статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» зазначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Приписами ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» унормований порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства (установи, організації) або юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Так, ст.4 цього Закону встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пп. 2-4, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Держказначейство не є органом примусового виконання судових рішень, не здійснює заходів з примусового виконання рішень в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою, яка здійснює гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника, зокрема, у випадку невиконання рішення суду про стягнення коштів з державної організації протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.

Обгрунтовуючи неправомірність винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, боржник посилається на ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», та вважає, що рішення про стягнення з відповідача грошових коштів має виконуватись не органами державної виконавчої служби, а органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Господарським судом першої інстанції вірно зазначено, що положення ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» щодо виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів узгоджуються зі ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та що особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державних підприємств, установ, організацій або юридичних осіб, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства унормовані приписами не ст.3, а ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Так, згідно ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

За змістом пунктів 1.3, 1.4, 1.5, 1.6, 5.3 Положення про Службу автомобільних доріг у Донецькій області, затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 29.11.2016 року №331, Служба є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах держказначейства та банків, які відкриваються для обслуговування коштів, зазначених в п.1.6. Служба є неприбутковою організацією. Служба є одержувачем бюджетних коштів. Служба утримується в межах кошторису видатків, затвердженого Укравтодором, за рахунок: коштів, передбачених у вартості будівництва та ремонту автомобільних доріг, виходячи законодавчо встановлених нормативів на утримання служби замовника; коштів, передбачених у вартості експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування згідно з розрахунками за методикою, затвердженою Укравтодором. Джерелами формування майна Служби є: основні фонди, що визначаються самостійним балансом служби; кошти, перелічені в п.1.6 положення що надходять на дорожні роботи відповідно до законодавства; кредити банків та інших кредиторів; безоплатні та благодійні внески, пожертвування юридичних осіб і громадян; передане майно інших державних та комунальних підприємств та організацій; інші джерела, не заборонені законодавством, по узгодженню з засновником.

За умовами договору №4-1/1 від 04.01.2017 року розрахунково-касове обслуговування Служби автомобільних доріг у Донецькій області, яке є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, здійснюється ОСОБА_2 управлінням Державної казначейської служби України у Донецькій області.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що боржником у даній справі є державна неприбуткова організація, а згідно з наведеними нормами держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі, проте примусове виконання рішення суду про стягнення коштів з боржника як з державної організації в розумінні ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» має відбуватись державним виконавцем в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, процедура примусового виконання рішення має відбуватись з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Також, господарський суд першої інстанції вірно зазначив що боржник у даній справі є державною організацією, а тому його посилання на ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не приймаються, оскільки спірні правовідносини не унормовані приписами вказаних законодавчих норм та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги Служба автомобільних доріг в Донецькій області від 04.01.2019 року №01.3-19 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 та відмовив в її задоволенні.

А за таких обставин аргументи апелянта щодо того, що судові рішення про стягнення коштів боржників (розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, а також підприємств, установ та організацій, рахунки яких відкриті в органах Державної казначейської служби України) виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Державної казначейської служби України та, що ця обставина унеможливлює здійснення виконавчого провадження, а державний виконавець зобовязаний був відмовити у відкритті виконавчого провадження відповідно п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», не приймаються.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні скарги відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 21.01.2019 року у справі №905/2838/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.03.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін