ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2019 р. Справа№ 910/17298/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018

у справі №910/17298/18 (суддя Босий В.П.)

за позовом Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради Одеської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльська виробничо-комерційна фірма «Істр»

про стягнення 1 344 092,27 грн.

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18 позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто Керівнику Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України. У прийняті до розгляду заяви Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що прокурором не доведено підстав для представництва інтересів держави у суді.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, керівник Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали було порушено норми статті 131-1 Конституції України, статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому відповідно до статті 280 Господарського процесуального кодексу України вказана ухвала підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу державної влади або органу місцевого самоврядування є факт нездійснення чи неналежного здійснення цим органом захисту державних інтересів незалежно від причин такої бездіяльності.

Таким чином, невжиття Ізмаїльською міською радою Одеської області відповідних заходів представницького характеру, спрямованих на захист державних інтересів, упродовж більше трьох років, що призвело до спливу трирічного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості у сумі 76 222,69 грн. за 2014 рік, про що зазначено у позовній заяві, обумовило необхідність звернення прокуратури з даним позовом до суду на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурор наголошує, що захищає у цій справі право не однієї юридичної особи - Ізмаїльської міської ради Одеської області, а територіальної громади в цілому, інтереси якої неналежно представляє орган місцевого самоврядування, а тому стягнення з ТОВ «Ізмаїльська виробничо-комерційна фірма «Істр» заборгованості з орендної плати за земельну ділянку комунальної власності не порушує принципу пропорційності - справедливої рівноваги між інтересами держави та вручання у власність та інтереси особи.

Окремо прокурор в апеляційній скарзі наголосив на тому, що суд першої інстанції наділений повноваженнями залишити позовну заяву без руху та встановити прокурору час для надання правового та доказового обґрунтування необхідності здійснення представництва інтересів держави в суді, однак місцевий господарський суд одразу повернув позовну заяву прокурору.

У апеляційній скарзі апелянтом також викладено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18, оскільки оскаржувану ухвалу від 26.12.2018 скаржником було отримано 03.01.2019, а тому апелянт має право на поновлення пропущеного строку.

Крім того, у апеляційній скарзі апелянтом викладено клопотання про відстрочку сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2019 апеляційну скаргу Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області у справі №910/17298/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 у справі №910/17298/18 відмовлено у задоволенні клопотання Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18, апеляційну скаргу Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18 залишено без руху. Роз'яснено Керівнику Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

15.02.2019 (про що свідчить відбиток вхідного штемпеля Північного апеляційного господарського суду) Керівник Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду подав клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги у справі №910/17298/18, до якої додано платіжне доручення №69 від 21.01.2019 про сплату судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 поновлено Керівнику Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки Керівником Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області оскаржується ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви (пункт 6 частина 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України); керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області зобов'язано надати суду у строк до 07.03.2019 оригінал позовної заяви №17298/18 від 21.12.2018 та додані до неї документи; встановлено сторонам строк до 07.03.2019 на подання до суду відзивів на апеляційну скаргу.

05.03.2019 від керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на виконання вимог ухвали суду від 21.02.2019 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов оригінал позовної заяви №17298/18 від 21.12.2018 та додані до неї документи.

Представники позивача та відповідача своїм правом надати суду відзиви на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.

Враховуючи закінчення встановленого ухвалою суду від 21.02.2019 строку для подачі сторонами документів, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

У відповідності до частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Суд апеляційної інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку щодо відсутності підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у даній справі та відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області з огляду на наступне.

Заступник керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради Одеської області звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльська виробничо-комерційна фірма «Істр», у якому просив суд стягнути з ТОВ «Ізмаїльська виробничо-комерційна фірма «Істр» на користь Ізмаїльської міської ради Одеської області заборгованість за оренду земельної ділянки згідно Договору від 03.03.2005 у сумі 1 075 273,81 грн. та штрафні санкції у сумі 268 818,46 грн., всього 1 344 092,27 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Ізмаїльською місцевою прокуратурою вивчено стан виконання судових рішень у сфері земельних відносин, які прийняті Господарським судом Одеської області у продовж 2013-2015 років за позовами прокуратури. Зокрема, вивчено стан виконання судових рішень щодо внесення змін у договори оренди земельних ділянок, які укладені Ізмаїльською міською радою Одеської області.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, відповідач упродовж 2014-2017 років, після внесення змін до договору оренди землі від 03.03.2005 рішенням Господарського суду Одеської області від 07.07.2014 у справі №916/2339/13, що набрало законної сили, продовжує сплачувати орендну плату за землю без урахування зазначеного рішення суду, у зв'язку із чим виникла заборгованість з орендної плати у сумі 1 075 273, 81 грн.

Водночас, Ізмаїльська міська рада Одеської області, будучи власником земельної ділянки, не контролює належним чином своєчасність та повноту сплати відповідачем орендної плати за договором оренди, не вживає заходів щодо стягнення заборгованості з орендної плати, що і обумовило необхідність звернення прокуратури із даним позовом до суду.

Колегія суддів, дослідивши матеріали позовної заяви та апеляційної скарги, погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що прокурором при зверненні до суду в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради Одеської області не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.

Так, згідно частиною 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин третьої - п'ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

При поданні позову в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради Одеської області прокурор зазначає, що радою неналежним чином виконуються обов'язки щодо контролю за своєчасністю та повнотою сплати відповідачем орендної плати за договором, що порушує економічні інтереси держави.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява N 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 N 1604(2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).

У даній справі прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» порушенням, на його думку, відповідачем положень умов укладеного із позивачем Договору оренди землі та земельного законодавства, що спричиняє ненадходження до бюджету коштів, чим завдається шкода економічним інтересам держави та інтересами територіальної громади міста.

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою, встановленому Законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Отже, Ізмаїльська міська рада Одеської області є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, відповідно до положень чинного законодавства наділена правом і має можливість самостійно вирішувати питання місцевого значення (у т.ч. шляхом звернення до суду).

При цьому, саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

У такому разі прокурор згідно норм статей 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України повинен надати суду відповідні докази на підтвердження неналежного здійснення позивачем функцій держави у спірних правовідносинах (зокрема: докази внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків.

При цьому колегією суддів із доданих до позовної заяви документів також встановлено, що Ізмаїльська міська рада Одеської області зверталась до директора відповідача у справі із претензією від 06.08.2018 №02/13-985, у якій вимагала відповідача здійснити заходи щодо погашення заборгованості з орендної плати та повідомляла останнього, що у разі невиконання цієї претензії Ізмаїльська міська рада Одеської області буде звертатися з позовною заявою до суду щодо стягнення заборгованості в судовому порядку.

Отже, Ізмаїльською міською радою Одеської області вживались заходи щодо врегулювання спірного питання, що суперечить доводам прокурора про бездіяльність позивача.

Також, колегією суддів встановлено, що звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Ізмаїльської міської ради Одеської області, прокурор зазначає, що Ізмаїльською місцевою прокуратурою здійснювалось вивчення стану виконання судових рішень у сфері земельних відносин, які приймалися Господарським судом Одеської області упродовж 2013-2015 років за позовами прокуратури.

Однак, у матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення прокуратурою будь - якої перевірки стану додержання вимог земельного законодавства та повноти надходження до бюджету орендної плати за користування земельними ділянками на території Ізмаїльської міської ради Одеської області.

Відповідно статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність у прокурора законних підстав на звернення з даним позовом до суду в інтересах Ізмаїльська міська рада Одеської області.

Згідно пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відтак, оскільки прокурор, звертаючись до суду із позовом в особі Ізмаїльської міської ради Одеської області, не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді, суд дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви і доданих до неї документів прокурору на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, оскаржена ухвала суду від 26.12.2018 у даній справі є обґрунтованою та постановлена відповідно до вимог чинного Господарського процесуального кодексу України.

Доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд мав право залишити його позовну заяву без руху та встановити прокурору час для надання правового та доказового обґрунтування необхідності здійснення представництва інтересів держави в суді, є безпідставними, оскільки пунктом 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України чітко визначено, що встановлена судом відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави є підставою саме для повернення позовної заяви і доданих до неї документів заявнику.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у даній справі є законною та підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №910/17298/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/17298/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко