УХВАЛА

м. Київ

28.02.2019Справа № 910/1151/19

За позовомАкціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"
доНаціонального банку України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"
провизнання недійсним договору
Суддя Бойко Р.В.

Секретар судового засідання Баринова О.І.

Представники сторін:

від позивача:Трубаков Є.О.
від відповідача:Каратун Т.В.
від третьої особи:Мисник Н.В.

ВСТАНОВИВ:

На розгляді господарського суду міста Києва перебуває справа №910/1151/19 за позовом Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Національного банку України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", про визнання недійсним з моменту укладення договору застави №35 від 24.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого за №640, укладеного між сторонами на забезпечення виконання Акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" грошових зобов'язань за кредитним договором №19 від 24.10.2008.

25.02.2019 представником третьої особи було подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду, за змістом якої просив: визнати зловживання своїми процесуальними правами дії Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", що полягають у поданні позовної заяви про визнання договору застави №35 від 24.03.2015 недійсним; залишити позовну заяву Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про визнання договору застави №35 від 24.03.2015 недійсним без розгляду.

Суд, розглянувши в судовому засіданні 28.02.2019 заяву третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду, заслухавши представників учасників справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких вона ґрунтується, дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення з огляду на наступне.

У відповідності до п. 11 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно із ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

За змістом наведених норм слід враховувати, що суд може визнати зловживанням процесуальними правами саме конкретні дії учасників судового процесу, а не абстрактне поняття "зловживань".

При цьому, у вирішенні питань про визнання тих чи інших дій зловживанням правами, позиція учасників справи є важливою, але не вирішальною, оскільки законодавець відносить ці повноваження до виключної компетенції судів й не ставить у залежність від волі учасників справи.

В даному випадку, як на підтвердження існування обставин зловживання позивачем своїми правами при зверненні з даним позовом до суду заявником вказується на те, що звернення Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" з даним позовом про визнання недійсним договору застави №35 від 24.03.2015 було здійснено після ініціювання Національним банком України спору про звернення стягнення на предмет застави за договором застави №35 від 24.03.2015 (справа господарського суду Дніпропетровської області №904/2382/18) та звернення Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" з позовом про розірвання договору застави №35 від 24.03.2015 (справа господарського суду міста Києва №910/15463/17), який використано останнім для зупинення провадження у справі №904/2382/18, а тому, на думку заявника, позивач звернувся до суду з даним позовом не з метою захисту своїх порушених прав, а виключно з метою затягування ініційованого Національним банком України процесу звернення стягнення на предмет застави, адже, попередньо заявлена вимога про розірвання спірного договору (справа №910/15463/17) свідчить про безумовне визнання позивачем його правомірності, а відтак, і є підтвердженням завідомо безпідставного ініціювання спору про визнання такого договору недійсним.

В той же час, у статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов'язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов'язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

В положеннях статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

В п. 37 рішення у справі "Деркач і Палек проти України" від 21.12.2004 Європейський суд з прав знову наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Кореспондуючи наведене тлумачення в національне законодавство слід враховувати, що цивільне і господарське право як право приватне дає можливість суб'єктам правовідносин самостійно вирішувати питання про обсяг прав і обов'язків, а також про використання наданого права, у тому числі права на захист та способів захисту цих прав. Специфіка суб'єктивних цивільних прав така, що вони можуть захищатися не інакше, як способами, адекватними характеру суб'єктивних цивільних прав і відносин, що становлять предмет цивільного права. Законодавче обмеження застосування способів захисту не лише не гарантує правильного застосування у цій сфері, а й може стати перепоною на шляху реального захисту суб'єктами майнових відносин своїх прав.

Тобто, сам по собі висновок про неможливість захисту, а тим більше наявність умислу при одночасному обранні особою різних способів захисту своїх порушених прав та інтересів, обмеження в чому не допускається як гарантія право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя, є нікчемним, адже такі обставини не можуть слугувати самостійною підставою для висновку про завідомо безпідставність одного з обраних особою способів захисту.

Отже, сам по собі факт звернення Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" з позовом про визнання недійсним договору після ініціювання спору про розірвання такого договору з огляду на гарантовані права самостійного обрання способів захисту порушених прав і інтересів в суді не може бути підставою для визнання таких дій зловживанням процесуальними правами чи надання статусу одному із позовів - завідомо безпідставного, адже як позов про розірвання договору, так і позов про визнання недійсним договору мотивуються певними матеріально-правовими підставами обрання таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а чинне законодавство України, регламентуючи гарантію кожному на доступ до правосуддя, не встановлює будь-яких обмежень цього.

До того ж, чинна судова практика вирішення спорів про визнання недійсними правочинів за наявності фактів припинення правовідносин за ними зводиться до того, що розірвання сторонами договору не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним (так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову).

Саме за наведеного висновку Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження №3-1143гс15), та визнала обґрунтованим розгляд судом апеляційної інстанції позову про недійсність договору, незважаючи на те, що ця угода припинена за домовленістю сторін.

Тобто, право на обрання різних спосіб захисту порушених прав та інтересів в суді, в т.ч. за одночасного їх застосування, гарантовано сталою судовою практикою суду вищої інстанції, а тому висновок про завідому безпідставність ініційованого особою позову про визнання договору недійсним виключно з підстав попереднього звернення з позовом про розірвання такого правочину суперечитиме такому складовому елементу верховенства права як принцип правової визначеності.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими доводи третьої особи щодо подання Акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" позову у даній справі як завідомо безпідставного, які зводяться виключно до наявності спору про звернення стягнення на предмет застави за спірним договором та спору про його розірвання, однак не містять жодної аргументації відносно матеріально-правової підстави обрання такого способу захисту порушених прав та інтересів, відсутність чого і могла б свідчити про безпідставність, а відтак, і не вбачає наявності правових підстав для визнання звернення з ним до суду зловживанням особою своїми правами.

При цьому, суд враховує висловлену в рішеннях Європейського суду з прав людини (зокрема, від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України") позицію відносно того, що право на доступ до суд не є абсолютним та може підлягати обмеженням, однак звертає увагу на те, що її застосування на практиці є небезпечним та обмежувальним щодо реалізації права особи на доступ до правосуддя, а тому не може ґрунтуватися виключно на абстрактних оцінках тих чи інших дій особи за відсутності підтвердження існування конкретних обставин, які можуть вказувати на дію таких обмежень, виключаючи будь-яку ймовірність для висновку про відмову у доступі до правосуддя.

Що ж до посилань заявника на те, що питання правомірності спірного договору застави підлягає обов'язковому дослідженню судами при вирішенні справ №904/2382/18 та №910/15463/17 в силу приписів ст.ст. 209, 210 Господарського процесуального кодексу України як на підтвердження своїх посилань щодо штучності даного позову, то суд звертає увагу заявника на те, що в силу приписів ст.ст. 13, 14, 15, 74, 237 Господарського процесуального кодексу України при вирішення того чи іншого спору суд позбавлений права виходити за межі доводів та заперечень учасників спору і досліджувати питання, не пов'язані з предметом спору, а тому можливість дослідження судами визначених позивачем в межах даної справи підстав позову при вирішенні справ №904/2382/18 та №910/15463/17 не є безумовною.

Також, суд вважає безпідставними посилання заявника на зловживання Акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" своїми процесуальними правами під час вирішення спорів у справах №904/2382/18 та №910/15463/17 які, зокрема, полягають у затягуванні розгляду таких спорів, як правову підстав для визнання наявним зловживання правами в межах даної справи, оскільки такі процесуальні дії стосуються конкретних судових спорів, правом контролю за якими суд, що розглядає дану справу, не наділений, а тому за належного їх підтвердження можуть слугувати виключно для висновку щодо добросовісності поведінки такої особи в спірних правовідносинах сторін, однак, жодним чином не зумовлювати правових підстав для висновку про зловживання процесуальними правами в межах даної справи.

За приписами статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на встановлені обставини, заявником не доведено належними доказами те, що поданий Акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" в межах даної справи позов є завідомо безпідставним чи має очевидно штучний характер, а тому правові підстави для визнання таких дій зловживанням процесуальними правами, а тим більше, такими, що суперечать завданню господарського судочинства, відсутні.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви третьої особи про залишення позовної заяви Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про визнання недійсним договору застави №35 від 24.03.2015 без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 233, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про повернення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (28.02.2019) та не підлягає оскарженню.

Повний текст ухвали складено 05.03.2019.

Суддя Р.В. Бойко