ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" лютого 2019 р. Cправа № 902/62/19

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Німенко О.І.,

представників:

позивача: ОСОБА_1 (дтректор), паспорт серії АА 231572 виданий Бершадським РВ УМВС України у Вінницькій області 19.04.1996 р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 34 від 15.01.2019 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" (вул. Алеї, буд. 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210)

до: концерну "Військторгсервіс" (вул. Молодогвардійська, буд. 28-А, м. Київ, 03151) в особі Вінницької філії концерну "Військторгсервіс" (вул. Ширшова, буд. 16, м. Вінниця, 21009)

про стягнення 40 009 грн 11 коп.,

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" подано позов до концерну "Військторгсервіс" в особі Вінницької філії концерну "Військторгсервіс" про стягнення 40 009 грн 11 коп., з яких: 31 803 грн 80 коп. основний борг, 7 564 грн 59 коп. пеня та 640 грн 72 коп. - 3 % річних за договором поставки № К-1/17 від 17.01.2017 р.

Ухвалою суду від 31.01.2019 р. відкрито провадження у справі № 902/62/19 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду по суті на 26.02.2019 р.

26.02.2019 р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 22.02.2019 р. (вх. № 02.1-34/1748/19 від 26.02.2019 р.), в якому останній просить суд у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" відмовити.

За результатами проведеного судового засідання (26.02.2019 р.) судом оголошено перерву до 28.02.2019 р.

27.02.2019 р. позивачем до суду подано відповідь на відзив вих. № 13 від 26.02.2019 р. (вх. № 02.1-34/1779/19 від 27.02.2019 р.), в якій останній не погоджується із мотивами відповідача, наведеними у відзиві, зазначаючи, що після відкриття провадження у справі відповідачем було здійснено оплату вартості поставленого товару, однак не сплачено пеню та 3 % річних.

Розгляд справи здійснювався з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судому засіданні (28.02.2019 р.) представник позивача позовні вимоги в частині стягнення пені та 3 % річних підтримав в повному обсязі.

Натомість представник відповідача стосовно позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави позовних вимог посилається на укладення з відповідачем договору поставки № К-1/17 від 17.01.2017 р., відповідно до умов якого товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" в період з 11.04.2018 р. по 20.06.2018 р. поставлено концерну "Військторгсервіс" в особі Вінницької філії концерну "Військторгсервіс" товар на суму 31 803 грн 80 коп.

Однак як вказує позивач, концерн "Військторгсервіс" в особі Вінницької філії концерну "Військторгсервіс" за поставлений йому товар протягом визначеного Договором строку не розрахувався, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість з оплати поставленого товару в розмірі 31 803 грн 80 коп.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення відповідача 31 803 грн 80 коп. заборгованості за поставлений товар, 7 564 грн 59 коп. пені та 640 грн 72 коп. - 3 % річних.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву просить суд у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" відмовити зазначаючи, що відповідачем станом на дату відзиву ним було сплачено на рахунок позивача в якості повного погашення заборгованості кошти в розмірі 31 971 грн 00 коп.

Такими чином, за твердженням відповідача, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідач вказує, що позивачем при розрахунку пені не враховано приписи ч. 6 ст. 232 ГК України та нараховано останню з дня виникнення першого прострочення по 30.01.2019 р.

Також відповідач відзначає, що позивачем в позові вказано, що пеня складає 1 % від суми простроченого платежу, в той час як в розрахунку використовується подвійна облікова ставка НБУ.

У відповіді на відзив позивач не погоджується із мотивами відповідача, наведеними у відзиві, зазначаючи, що після відкриття провадження у справі відповідачем було здійснено оплату вартості поставленого товару, однак не сплачено пеню та 3 % річних. При цьому, як вказує позивач, в розрахунку пені ним враховано вимоги чинного законодавства та нараховано останню в розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 17.01.2017 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" (продавець, позивач) та концерном "Військторгсервіс" в особі Вінницької філії концерну "Військторгсервіс" (покупець, відповідач) укладено Договір поставки № К-1/17 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець продає покупцю на умовах Договору товари в кількості, зазначеній у заявках покупця за цінами, погодженим у момент одержання, а покупець зобов'язується прийняти цей оплатити зазначений товар у передбаченому Договором порядку і термінах (а.с. 14-15, т. 1).

Датою поставки товару вважається дата його отримання покупцем. Перехід права власності на товар від продавця до покупця відбувається в момент отримання товару покупцем (підписання накладної) (п. 2.4. Договору).

Згідно із п. 4.3. Договору покупець зобов'язується оплатити вартість поставленої партії товару протягом 21 календарного дня з дня отримання товару. Оплата здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, або шляхом внесення готівки в касу продавця.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016 р. (п. 8.1. Договору).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем у період з 11.04.2018 р. по 20.06.2018 р. поставлено відповідачу товар на загальну суму 31 803 грн 80 коп., на підтвердження чого у справі містяться обопільно підписані видаткові накладні (а.с. 16-37, т. 1).

Відповідач в свою чергу за поставлений товар в обумовлений Договором строк не розрахувався, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість по оплаті отриманого товару в сумі 31 803 грн 80 коп.

05.12.2018 р. позивачем направлено на адресу відповідача претензію вих. № 51 від 27.11.2018 р. з вимогою провести оплату отриманого товару за Договором протягом 7 (семи) днів з моменту отримання претензії, яка, як стверджується матеріалами справи, останнім залишена без виконання (а.с. 38-44, т. 1).

Непроведення відповідачем розрахунків за Договором стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

В той же час, з матеріалів справи слідує, що відповідачем після відкриття провадження у даній справі у лютому 2019 р. згідно платіжних доручень перераховано позивачу в рахунок погашення заборгованості за товар 31 971 грн 44 коп., з яких 16 971 грн 44 коп. сплачено 22.02.2019 р., 5 000 грн 00 коп. 13.02.2019 р., 5 000 грн 00 коп. - 11.02.2019 р. та 5 000 грн 00 коп. 06.02.2019 р. (а.с. 98-101, т. 1).

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами Договору між ними виникли зобов'язання, які мають правову природу договору поставки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п. 4.3. Договору сторонами погоджено, що покупець зобов'язується оплатити вартість поставленої партії товару протягом 21 календарного дня з дня отримання товару. Оплата здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, або шляхом внесення готівки в касу продавця.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, провадження у даній справі № 902/62/19 за вказаним позовом було відкрито 31.01.2019 р.

Разом з тим, як свідчать надані позивачем платіжні доручення відповідачем після відкриття провадження у справі у лютому 2019 р. в рахунок погашення заборгованості за Договором сплачено позивачу 31 971 грн 44 коп., з яких 16 971 грн 44 коп. сплачено 22.02.2019 р., 5 000 грн 00 коп. 13.02.2019 р., 5 000 грн 00 коп. - 11.02.2019 р. та 5 000 грн 00 коп. 06.02.2019 р. (а.с. 98-101, т. 1).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням зазначено, провадження у справі в частинні стягнення 31 803 грн 80 коп. боргу підлягає закриттю у звязку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Решта суми коштів, перерахованих відповідачем у лютому 2019 р., в розмірі 167 грн 64 коп. у відповідності до ст. 534 ЦК України підлягають зарахуванню в рахунок погашення заявлених до стягнення з відповідача 3 % річних, оскільки Договором іншого порядку погашення заборгованості не встановлено.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 640 грн 72 коп. - 3 % річних та 7 564 грн 59 коп. пені нарахованих на суму заборгованості, яка виникла окремо по кожній видатковій накладні, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно з ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 5 Договору встановлено відповідальність сторін.

Зокрема, п. 5.2 Договору сторонами погоджено, що за кожен день прострочення оплати отриманого товару покупець зобов'язаний сплатити продавцю від суми простроченого платежу пеню у розмірі 1 (один) %.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача 3 % річних є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України.

Разом з тим, їхній розрахунок містить помилку, а саме позивачем за основу при їх обрахунку взято заборгованість 31 794 грн 00 коп., тоді як правомірною є сума заборгованості окремо по кожній видатковій накладні з відповідний період.

Здійснивши за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" обрахунок 3 % річних у визначених позивачем періодах судом отримано їх в розмірі 640 грн 90 коп., який є більшим ніж той, що заявлений позивачем у даний період (640 грн 72 коп.), однак враховуючи те, що визначення ціни позову є правом та прерогативою позивача, суд при прийнятті рішення виходить із розміру останніх вказаних позивачем у позові.

Як вказувалось вище, відповідачем у після відкриття провадження у справі у лютому 2019 р. перераховано позивачу в рахунок погашення заборгованості за товар 31 971 грн 44 коп., з яких: 31 803 грн 80 коп. підлягає зарахуванню в рахунок погашення боргу, тоді як 167 грн 64 коп. у відповідності до ст. 534 ЦК України підлягають зарахуванню в рахунок погашення заявлених до стягнення з відповідача 3 % річних, в зв'язку з чим провадження у справі в цій частині вимог підлягає закриттю на підставі п. 2 ст. 231 ГПК України.

Враховуючи викладене, до стягнення з відповідача підлягають 3 % річних в сумі 473 грн 08 коп.

Щодо заявленої до стягнення 7 564 грн 59 коп. пені судом, детально досліджуючи наданий позивачем розрахунок останньої, встановлено, що позивачем при її обрахунку не враховано приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, здійснивши нарахування пені за межами визначеного вказаною нормою 6-ти місячного строку.

Зокрема, останнім заявлено пеню за період, який перевищує 6-ти місячний строк встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України для її нарахування.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. При цьому у разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 3-53гс15; постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 909/514/16).

Тобто нормами вказаної статті наділено сторін певною свободою у визначені умов договору стосовно строку на протязі якого може бути здійснено нарахування штрафних санкцій. При цьому законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Разом з тим його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Судом встановлено, що умовами укладеного між сторонами Договору не передбачено іншого строку нарахування штрафних санкцій (пені) за порушення зобов'язань за договором, в зв'язку з чим при обрахунку пені слід виходи із приписів ч. 6 ст. 232 ГК України стосовно обмеження строку її нарахування.

Здійснивши за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" обрахунок пені у правильних періодах визначених з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, судом отримано її розмір в загальній сумі 5 663 грн 14 коп., яка є меншою ніж та, що заявлена позивачем (7 564 грн 59 коп.). Вказана сума пені є правомірною та підлягає до стягнення з відповідача.

Решта пені в розмірі 1 901 грн 45 коп. є заявленою безпідставно та задоволенню судом не підлягає.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, судом не беруться до уваги, позаяк спростовуються вище встановленими обставинами справи та не є підставою звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання ним зобов'язання з оплати товару за Договором.

Доводи відповідача щодо невірного розрахунку позивачем пені (здійснення розрахунку пені із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ), судом залишається поза увагою, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (постанови Верховного Суду України від 24.10.2011 р. у справі № 3-114гс14, від 07.11.2011 р. у справі № 3-121гс11, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2018 р. у справі № 910/10224/14).

Водночас позивачем враховано вищевказані положення законодавства та нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним вище нормам відповідач не подав до суду жодних доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення 3 % річних та пені, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо закриття провадження у справі в частинні стягнення 31 803 грн 80 коп. боргу та 167 грн 64 коп. - 3 % річних та відмови у задоволенні позову в частинні стягнення 1 901 грн 45 коп. пені.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України підлягають покладенню на відповідача витрати зі сплати судового збору в частині вимог за якими закрито провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, так як спір доведено до суду з вини останнього.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення 31 803 грн 80 коп. боргу та 167 грн 64 коп. - 3 % річних закрити у зв'язку із відсутністю предмета спору.

3. Стягнути з концерну "Військторгсервіс" (вул. Молодогвардійська, буд. 28-А, м. Київ, 03151, ідентифікаційний код - 33689922) в особі Вінницької філії концерну "Військторгсервіс" (вул. Ширшова, буд. 16, м. Вінниця, 21009, ідентифікаційний код - 35123573) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" (вул. Алеї, буд. 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, ідентифікаційний код - 33892171) 473 грн 08 коп. - 3 % річних, 5 663 грн 14 коп. пені та 1 829 грн 70 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

4. У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницька дистрибуційна компанія" в частині 1 901 грн 45 коп. пені відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 05 березня 2019 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - вул. Алеї, буд. 4, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210;

3, 4 - відповідачу - вул. Молодогвардійська, буд. 28-А, м. Київ, 03151; вул. Ширшова, буд. 16, м. Вінниця, 21009