СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2019 р. Справа № 905/1306/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат ОСОБА_1, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС №6537/10 від 23.03.2018, довіреність №14-120 від 08.06.18 р., відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.616) на рішення господарського суду Донецької області від 05.10.2018 (повний текст складено 11.10.2018, суддя Зекунов Е.В.) у справі №905/1306/18

за позовом Публічного акціонерного товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради Донецькміськтепломережа, м.Донецьк

про стягнення 125035448,74 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа» про стягнення 3% річних в розмірі 10 322 928,41 грн. та інфляційних втрат в розмірі 114 712 520,33 грн. за неналежне виконання зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №13/2600-ТЕ-7 від 28.12.2012.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобовязання з оплати поставленого у листопаді та грудні 2013 року природного газу за договором №13/2600-ТЕ-7 від 28.12.2012, у звязку з чим за останнім утворилась заборгованість, яка підтверджена рішенням господарського суду Донецької області від 08.02.2016 у справі №905/2654/15. Вказані обставини, як зазначає позивач, є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Донецької області від 05.10.2018 у справі №905/1306/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради Донецькміськтепломережа на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України заборгованість в загальному розмірі 112 865 239,17 грн., з яких: інфляційні втрати в розмірі 102 542 310,76 грн.; 3% річних в розмірі 10 322 928,41 грн.

Частково задовольняючи вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат місцевим господарським судом задоволено частково з тих підстав, що позивачем в розрахунку допущено помилки.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції ст.625 Цивільного кодексу України, неповне зясування всіх обставин справи, просить це рішення скасувати в частині відмови у стягненні 12 170 209,57 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що при розрахунку інфляційних втрат ним використано методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожен місяць, при цьому, для розрахунку кожного наступного періоду повинна використовуватись сума боргу, збільшена на індекс інфляції попереднього місяця. Позивач вважає, що розрахунок розміру інфляційних втрат здійснено судом першої інстанції неправильно, оскільки використання для розрахунку суми боргу, яка не збільшена на індекс інфляції попереднього місяця, суперечить листу Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97-р та призводить до невірного результату обрахунку.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав, в судове засідання 26.02.2019 свого представника не направив.

Юридична особа відповідача зареєстрована у м.Донецьк.

Згідно листа начальника Поштампу ЦПЗ №1 Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_2 від 23.07.2014 №7-14, з 22.07.2014 призупинено приймання та пересилання поштових відправлень в м.Донецьк.

За таких обставин, у Східного апеляційного господарського суду відсутня можливість направлення відповідачу ухвали суду від 05.02.2019 (якою розгляд справи призначено в цьому судовому засідвнні), про що судом складено акт №13-35/71 від 07.02.2019 (а.с.135).

З метою повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, 07.02.2019 на офіційному веб-сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу «Судова влада України» у розділі «Новини» розміщено відповідне повідомлення із зазначенням дати, часу та місця проведення судового засідання у цій справі (а.с.136).

Отже, судом апеляційної інстанції вжито всіх заходів для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.12.2012 між НАК Нафтогаз України (продавець) та ККП «Донецькміськтепломережа» (покупець) укладено договір купівлі - продажу природного газу №13/2600-ТЕ-7 (далі-договір) (а.с.17-22).

Відповідно до п.п.1.1,1.2 договору, продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК «Нафтогаз України», для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ в обсязі до 333500 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна вартість договору на дату його укладення становить 436618200 грн. (з ПДВ).

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11.1 договору).

Додатковою угодою №1 від 14.10.2013 до договору сторони внесли зміни 4.1 договору, визначивши порядок обліку природного газу (а.с.23).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня по грудень 2013 було передано відповідачу природний газ на загальну суму 382285585,65 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2013, 28.02.2013, 31.03.2013, 30.04.2013, 31.08.2013, 19.09.2013, 30.09.2013, 31.10.2013, 30.11.2013, 31.12.2013.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.24-42).

Відповідач за поставлений природний газ розрахувався частково, у звязку з чим ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звертався до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ККП «Донецькміськтепломережа» основного боргу в розмірі 90 097 296,40 грн., а також пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Донецької області від 08.02.2016 у іншій справі №905/2654/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до ККП «Донецькміськтепломережа» про стягнення 112178638,13 грн. задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 90 097 296,40 грн. основного боргу, 9 005 916, 90 грн. пені, 1 966 936,43 грн. 3% річних та 10 258 681,79 грн. інфляційних втрат.

З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що судом досліджувалися обставини укладання договору №13/2600-ТЕ-7 від 28.12.2012, здійснення позивачем постачання природного газу за період з січня по грудень 2013 року, а також неналежного виконання відповідачем зобовязань з оплати поставленого газу у вказаний період, що стало підставою для нарахування, в тому числі, 3% річних за період з 14.02.2013 по 28.07.2014 та інфляційних збитків за період з травня 2013 по червень 2014.

Рішення господарського суду Донецької області від 08.02.2016 у справі №905/2654/15 не переглядалось в апеляційному, касаційному порядках та набрало законної сили.

Після прийняття рішення у справі №905/2654/15 відповідач за спожитий у 2013 році природний газ за договором №№13/2600-ТЕ-7 розрахувався не в повному обсязі, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 10 322 928,41 грн., а саме:

-3 142 343,71 грн. за період з 29.07.2014 по 23.05.2018 (нараховану на залишок заборгованості в розмірі 27 426 003,69 грн. за зобовязаннями листопада 2013);

-7 180 584,70 грн. за період з 29.07.2014 по 23.05.2018 (нараховану на заборгованість в розмірі 62 671 292,71 грн. за зобовязаннями грудня 2013).

Крім того, позивачем нараховано інфляційні втрати:

-в розмірі 35 134 040,14 грн. за період з липня 2014 по квітень 2018 за зобовязаннями листопада 2013;

-в розмірі 79 578 480,19 грн. за період з липня 2014 по квітень 2018 за зобовязаннями грудня 2013.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 11.05.2018 у справі №914/1487/17.

З матеріалів справи вбачається, що після прийняття господарським судом Донецької області рішення у справі №905/2654/15, залишок заборгованості відповідача за зобовязаннями листопада 2013 складає 27426003,69 грн., а також відповідачем не здійснено розрахунок за поставлений у грудні 2013 природний газ на суму 62671292,71 грн.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Позивач при здійсненні розрахунку інфляційних збитків вищевказаного не врахував, що призвело до безпідставного збільшення інфляційної складової боргу.

Позивачем в розрахунку правильно визначено сукупний індекс інфляції за заявлені періоди, однак, інфляційні втрати неправомірно нараховано не на основні суми боргу (які встановлені рішенням суду у справі №905/2654/15 та підтверджуються матеріалами справи), а на суми, вказані позивачем в таблиці розрахунку як «сума боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів».

При цьому, використана позивачем в розрахунку база нарахування - «сума боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів» документально не підтверджена. Позивачем не вказано, які саме «попередні періоди» ним враховано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 102542310,41 грн.:

- 31 214 319,47 грн. за період з липня 2014 по квітень 2018 (нарахованих на залишок заборгованості в розмірі 27426003,69 грн. за зобовязаннями листопада 2013;

- 71 327 991,29 грн. за період з липня 2014 по квітень 2018 (нарахованих на заборгованість в розмірі 62671292,71 грн. за зобовязаннями грудня 2013).

В апеляційній скарзі позивач зазначає про неврахування судом першої інстанції при здійснені розрахунку рекомендацій листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997р., відповідно до якого, на думку ПАТ НАК Нафтогаз України, при здійсненні розрахунку інфляційних втрат потрібно використовувати методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду буде використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Судова колегія вважає такі доводи позивача безпідставними, з огляду на наступне.

Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) зазначив, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/7401/16).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Отже, нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Аналогічний висновок щодо обґрунтованості нарахування втрат від інфляції лише на суму основного боргу викладено у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 914/712/16, від 08.05.2018 у справі №924/669/17.

В апеляційній скарзі позивач не зазначає, які саме помилки здійснив суд першої інстанції при розрахунку та наводить власні приклади нарахувань інфляційних втрат, які не стосуються заявлених у позові періодів та сум.

З огляду на викладене, доводи позивача в апеляційній скарзі є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок 3% річних в загальному розмірі 10322928,41 грн., колегія суддів дійшла висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильним.

В розрахунку позивачем правильно враховано періоди, за які з відповідача вже стягнуто 3% річних за рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/2654/15.

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 10322928,41 грн., а саме:

-3142343,71 грн. за період з 29.07.2014 по 23.05.2018 (нараховану на залишок заборгованості в розмірі 27426003,69 грн. за зобовязаннями листопада 2013);

-7180584,70 грн. за період з 29.07.2014 по 23.05.2018 (нараховану на заборгованість в розмірі 62671292,71 грн. за зобовязаннями грудня 2013).

Рішення суду першої інстанції у цій справі в частині стягнення з відповідача 3% річних сторонами не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Донецької області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 05.10.2018 року у справі №905/1306/18 без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Донецької області від 05.10.2018 року у справі №905/1306/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.03.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя В.І. Пушай