ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.02.2019 Справа № 905/2400/18

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Демідової П.В., при помічнику судді (за дорученням) Грабчаку Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області

до Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталі Павлівни, м. Маріуполь Донецької області

про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою та пені у розмірі 64541 грн. 15 коп.,-

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Маріупольська міська рада, м. Маріуполь Донецької області, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Фізичної особи - підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни, м. Маріуполь Донецької області про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою та пені у загальній сумі 64541 грн. 15 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несплату відповідачем плати за пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою відповідно до умов Договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 356-001 від 01.12.2016р. (далі договір)

Ухвалою господарського суду Донецької області від 14 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №905/2400/18, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження .

4 лютого 2019 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує та просить відмовити в його задоволені в повному обсязі, посилаючись на те, що він не мав наміру забудови земельної ділянки, що унеможливлює застосування до спірних відносин Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також відповідач зазначає, що фактично не скористався своїм правом щодо розміщення тимчасової споруди та вважає що договір був розірваний на підставі п. 3.4. договору та не міг бути пролонгований, з огляду на п. 4.2 зазначеного договору. Крім іншого, відповідач просить застосувати до спірних відносин строк позивної давності.

5 лютого 2019 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив за № 784/2019 від 31.01.2019р., в якому позивач зазначає, що відповідач в незалежності від своїх намірів, добровільно погодився на укладання Договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою на умовах, які в ньому викладені та мав намір розташувати тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності. Доводи, наведені відповідачем на підставу своїх заперечень на позов, позивач вважає необґрунтованими.

Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про дату, місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений,

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, суд встановив:

11 листопада 2016 року Фізичною особою-підприємцем Тимофєєвою Н.П., на ім`я Голови Комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя Маріупольської міської ради було надано заяву про користування об`єктами благоустрою, з якої вбачається, що відповідач просить розглянути можливість користування об`єктами благоустрою в місці розміщення тимчасової споруди по вул. Уріцького (наразі П.Орлика), на земельній ділянці Ц п-з 068.

1 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем укладений Договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою за № 356-001 від 01.12.2016р. (далі- Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору відповідач висловив намір розташувати на території м. Маріуполь тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, за адресою: вул. П. Орлика (№ Ц п-з 068) в Центральному районі м. Маріуполя, для торгівлі (хлібобулочними виробами), що є власністю відповідача та погоджується на пайову участь (внесок) у користуванні об`єктів благоустрою м. Маріуполь, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

За умовами договору площа об`єктів благоустрою м. Маріуполь, за використання яких здійснюється плата (внесок) за пайову участь в користуванні об`єктів благоустрою, складає 19 квадратних метрів.

Пунктами 1.3, 2.1.1 Договору сторони врегулювали зобов'язання відповідача прийняти участь у пайової участі (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь та перерахувати на рахунок позивача кошти на їх утримання з призначення платежу: плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктом благоустрою м. Маріуполь.

Розмір пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь з розрахунку на рік сторони встановили на рівні 28 044 грн., із визначенням щомісячного розміру пайової участі (внеску) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполя на рівні 123 грн. за один квадратний метр площі об`єктів благоустрою, які будуть використані (задіяні) для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (п.1.4).

Згідно з п. 1.5. Договору плата за пайову участь (внесок) в користуванні об`єктами благоустрою м. Маріуполь здійснюється відповідачем: при розрахунку єдиним платежем - протягом двадцяті календарних днів після підписання Договору, при розрахунку рівномірно протягом року - до 10 числа місяця, наступного за звітним.

У відповідності до п. 3.2 договору сторони врегулювали відповідальність відповідача за несвоєчасну сплату внеску, передбаченого у розділі 1 Договору, у вигляді пені у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення сплати від суми несплаченого платежу.

Також учасники договірних відносин зазначили, що у разі двомісячної несплати пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою Договір розривається в односторонньому порядку (п.3.4).

Сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 1 грудня 2016 року до 1 грудня 2017 року (п.4.1,4.3). Відповідно до п. 4.2. Договору строк дії договору щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою - один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року.

Згідно із п. 5.2 договору сторони встановили право для кожного учасника договору на його розірвання з повідомленням іншої сторони за 30 календарних днів. Сторони визначили, що одностороння зміна умов або одностороння відмова від договору неприпустима, крім випадків, передбачених Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (п.5.3). У разі припинення діяльності або відмови у розміщенні тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності пайовий внесок не повертається.

Договір підписаний двома сторонами та скріплений печатками.

11 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою № 26.6.5-69094-26.6.5.2 про погашення заборгованості, проте зазначена вимога залишилася без відповіді.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України констатовано що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З огляду на те, що сторони у справі є суб`єктами господарювання у розумінні приписів ст. 2 Господарського кодексу України, суд враховує, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» до компетенції міських рад відноситься встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст. 40 зазначеного Закону, виконавчі органи забезпечують організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Згідно із ст. 28 Закону України «Про регулювання місцебудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 N 244.

Згідно із ст. 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем. Фінансування заходів з благоустрою населених пунктів, утримання та ремонт об'єктів благоустрою здійснюється за рахунок коштів їх власників або користувачів, якщо це передбачено умовами відповідних договорів, а також за рахунок пайових внесків власників тимчасових споруд, розміщених на території об'єкта благоустрою, інших передбачених законом джерел фінансування (ст. 36 зазначеного Закону).

Таким чином, доводи відповідача про те, що він не є замовником забудови в розумінні положень Закону України «Про регулювання місце будівної діяльності», а тому не повинен приймати участь у благоустрої міста, є не обґрунтованими.

На виконання приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 28 вересня 2016 року Маріупольською міською радою рішенням від 28.09.2016 р. № 7/11-729 затверджено Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності». За змістом вказаного Положення, діючого на час підписання між сторонами спірного договору, порядок користування об'єктом благоустрою передбачав подання суб'єктом господарювання відповідної заяви до Комісії з питань користування об'єктами благоустрою на території м. Маріуполя. Як свідчать матеріли справи, відповідач звернулася з такою заявою 10 листопада 2016 року.

За змістом п.п. 3.6, 3.7 вказаного Положення, після прийняття відповідного рішення , протягом 15 робочих днів суб'єкту господарювання пропонується підписати договір щодо пайової участі в користуванні об'єктами благоустрою за типовою формою наведеною в додатку 5 до Положення та зберігається за останнім право відмовитися від укладання договору.

Суду не надано доказів про визнання зазначеного рішення Ради незаконним та нечинним, тому суд враховує його розгляді цієї справи.

У відповідності до зазначеного Положення, розміщенню тимчасової споруди передує укладання договору про пайову участь в користуванні об'єктом благоустрою, залишаючи за суб'єктом підприємницької діяльності право розмістити тимчасову споруду протягом строку дії договору.

Як зазначають сторони спірних відносин, ними 1 грудня 2016 року був укладений договір № 356-001 щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою. Оскільки сторонами не доведено іншого суд виходить з того, що при підписанні договору сторони діяли вільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таке імперативне врегулювання договірних відносин, усуває будь-які сумніви щодо юридичного значення умов договору: вони є юридично обов'язковими, гарантують право учасникам договірних відносин бути впевненими в тому, що кожна із сторін має виконувати умови договору належним чином, а цивільні права, що ґрунтуються на його умовах, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які прямо передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, скориставшись правами та свободами, наданими чинним законодавством України, добровільно уклав Договір щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою, а отже погодився з усіма наслідками, які можуть настати у разі невиконання зобов`язань за Договором. Не обмежуючись строком розміщення тимчасової споруди, відповідач висловив намір її розмістити протягом строку дії договору про пайову участь та сплатити позивачеві 28 044,00 грн., які можливо внести одним платежем або рівними частинами протягом 12 місяців.

Відповідачем не надано доказів, що він ініціював розірвання договору в порядку п. 5.2, або відмовлявся від розміщення тимчасової споруди, або припиняв підприємницьку діяльність, або ініціював розірвання договору в порядку ст. ст.651, 652 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач, протягом строку дії договору мав обґрунтовані очікування на отримання грошових коштів від відповідача, який в будь-який час протягом строку дії договору може розмістити тимчасову споруду на земельної ділянці об'єкту благоустрою.

Відповідач також посилається на те, що його фінансове становище погіршилося у зв'язку із запровадженням у 2014 році антитерористичної операції на території Донецької області, що стало причиною нерозміщення ним тимчасових споруд за спірним договором. Проте, спірні відносини виникли між сторонами наприкінці 2016 року та відповідач не довів об'єктивних обставин, з яких він уклав договір про пайову участь, в умовах заздалегідь відомої неспроможності на його виконання.

У зв'язку з викладеним, суд відхиляє доводи відповідача про обґрунтованість невиконання ним зобов'язань за договором через запровадження антитерористичної операції та нерозміщення запланованих тимчасових споруд.

Відповідач посилається також на те, що договір є розірваним з підстав, передбачених п. 3.4 Договору. За змістом п.3.4 Договору сторони передбачили можливість розірвання договору в односторонньому порядку у випадку двомісячної несплати пайового внеску. Згідно із ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У відповідності до ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Таким чином, процедура розірвання договору полягає у вольових діях учасників договірних відносин, направлених на припинення договору шляхом його розірвання. Суду не надано доказів ініціювання будь-яким учасником спірних відносин розірвання договору згідно із п.3.4. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача про припинення договору на підставі п. 3.4.

Позивач, розраховуючи заборгованість відповідача за договором, посилається на те,що договір є діючим на час звернення до суду у зв'язку із автоматичним його подовженням на підставі п. 4.2 договору. Як зазначалося вище, відповідно до п. 4.2. Договору строк його дії становить один рік та продовжується автоматично на строк один рік за відсутності підтверджених фактів систематичного (більше трьох) порушення протягом останнього календарного року. Обґрунтовуючи власну позицію, позивач зазначає , що згідно із п. 2.6. Положення про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, несплата пайової участі не є систематичним порушення, яке унеможливлює подовження договору. Крім того, позивач зазначає, що Договір не було розірвано в односторонньому порядку з огляду на те, що позивач не вчиняв жодних дій на розірвання Договору.

Суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на те, що сторони, визначили коло власних зобов'язань, у тому числі зобов'язання відповідача сплачувати внесок та виконувати вимоги Положення. Не обмежуючи перелік порушень та суб'єктний склад, сторони фактично домовилися про те, що систематичне (більше трьох разів) порушення будь-якою стороною унеможливлює подовження договору, тобто визначили скасувальну обставину, за якою припиняються дія договору після 1 грудня 2017 року.

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач, останній з січня 2017 року має заборгованість, яка збільшувалася протягом року. Тобто, мале місце систематичне порушення з боку відповідача, що припинило дію договору за строком 1 грудня 2017 року.

Враховуючи викладене, вимога про стягнення заборгованості за пайовою участю підлягає частковому задоволенню, у розмірі 28 044 грн. в обсязі, встановленому договором.

Крім основної заборгованості позивач просив суд стягнути 8 453, 15 грн. пені.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти стягнення пені заперечував, виходячи з того, що ст. 258 Цивільного кодексу України встановлена спеціальна позовна давність в один рік щодо стягнення пені.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі - сплата неустойки, що узгоджується із ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України.

Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із п. 3.2. Договору, сторони визначили розмір пені за несвоєчасну сплату пайової участі у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, врахувавши клопотання відповідача про застосування строків позивної давності та встановлений судом факт припинення договору 1 грудня 2017 року, суд зазначає про часткове задоволення вимог про стягнення пені.

А саме, відповідно до вимог, передбачених ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 258, 267 Цивільного кодексу України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та застосовується за заявою сторони.

Як вбачається з матеріалів справи розрахунок пені здійснений позивачем за період з 12 грудня 2017р. по 12 грудня 2018р., тобто позивачем визначений період нарахування пені без врахування спеціальної позовної давності в один рік.

За висновками суду, належним періодом нарахування пені є період з 18 грудня 2017 року (оскільки позивач звернувся з зазначеним позовом до суду 17 грудня 2018 року, що підтверджується доказами відправлення позовної заяви на адресу господарського суду за даними ПАТ «Укрпошта») по 11 грудня 2018 року (як зазначено в розрахунку до позовної заяви), що відповідає приписам ст. 258 Цивільного кодексу України.

Судом здійснено перерахунок пені з урахуванням приписів чинного законодавства, доказів наданих до матеріалів справи, і встановлено, що її розмір за вказаний період дорівнює 729, 79грн., які підлягають стягненню в межах цієї справи.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 74, 76, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області, до Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни, м. Маріуполь Донецької області, про стягнення внеску за договором щодо пайової участі в користуванні об'єктом благоустрою та пені у розмірі 64541 грн. 15 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Тимофєєвої Наталії Павлівни (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Маріупольської міської ради (87500, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Мира, будинок 70, ) внесок за договором щодо пайової участі в користуванні об`єктом благоустрою № 356-001 від 01.12.2016р. у розмірі 28 044 грн., пеню у розмірі 729,79 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 785, 54 грн.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя П.В. Демідова

Повний текст рішення складено та підписано 05.03.2019р.

Інформацію щодо руху справи можна отримати на інформаційному сайті http://www.reyestr.court.gov.ua, веб-порталі "Судова влада України" (dn.arbitr.gov.ua).