ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.02.2019 Справа №914/1792/18
м.Львів
за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України, м.Київ
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , м.Золочів Львівської області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м.Золочів Львівської області
про відшкодування завданої майнової шкоди. Ціна позову 101160,00 грн.
Суддя Кітаєва С.Б.
Секретар судового засідання: Зарицька О.Р.
Представники сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився
від третьої особи: не з`явився

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області поступив позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до військової частини НОМЕР_1 про стягнення завданої майнової шкоди в розмірі 101160,00грн.
Ухвалою суду від 01.10.2018р. позов залишено без руху та надано позивачу строк у десять днів з дня вручення ухвали на усунення недоліків. 17.10.2018р. за вх.№38891/18 в документообігу суду зареєстровано подану позивачем заяву про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 01.11.2018 року відкрито провадження у справі №914/1792/18 за даним позовом, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 28.11.2018 року.
Ухвалою суду від 28.11.2018р. судове засідання відкладено на 12.12.2018р. у зв`язку з неявкою учасників справи.
Представник відповідача в судовому засіданні 12.12.2018р. надав усні пояснення по суті спору.
Ухвалою суду від 12.12.2018р. судове засідання відкладено на 21.12.2018р.
Ухвалою суду від 21.12.2018р. суд ухвалив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів та підготовче засідання призначено на 22.01.2019р.
22.12.2018р. за вх.№49603/18 в документообігу суду зареєстровано надіслані позивачем додаткові пояснення по суті спору з долученими до них доказами скерування їх примірника іншим учасникам справи.
08.01.2019р. за вх.№636/19 в документообігу суду зареєстровано подану позивачем заяву про розгляд справи без участі позивача та його повноважного представника та підтримання позовних вимог у повному обсязі.
09.01.2019р. за вх.№759/19 в документообігу суду зареєстровано поданий відповідачем відзив на позовну заяву з долученими до нього поштовими квитанціями на підтвердження скерування його примірника іншим учасникам справи.
14.01.2019р. за вх.№1502/19 в документообігу суду зареєстровано надіслані третьою особою пояснення по суті спору.
Ухвалою суду від 22.01.2019р. закрито підготовче провадження у справі №914/1792/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.02.2019р.
Ухвалою суду 13.02.2019р. відмовлено у задоволенні клопотання Моторного (транспортного) страхового бюро України від 08.11.2018 (вх.№43363/18 від 12.11.2018) про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, у зв`язку з пропуском строку для його подання.
Позивач явки повноважного представника в судове засідання 13.02.2019р. не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення вх.№6608/19 від 14.02.2019р.
Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 13.02.2019р. не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення вх.№6608/19 від 14.02.2019р.
Третя особа явки повноважного представника в судове засідання 13.02.2019р. не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення вх.№5014/19 від 05.02.2019р.
Відповідно до ч.3 ст.202 ГПК України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання та не з`явилися в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи те, що сторони і третя особа належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, ними не було повідомлено поважності причин неявки в судове засідання, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомлених позивача, відповідача та третьої особи про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає вирішенню спору, оскільки дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.
Позиція Позивача.
28.08.2017 року на автодорозі Львів - Тернопіль сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу МАЗ 5335, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під управлінням Ольшевського Тараса Михайловича та автомобіля Кіа Sportage, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 .
В результаті настання дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки Кіа Sportage, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , зазнав механічних пошкоджень.
У зв`язку з вказаними обставинами постановою Золочівського районного суду Львівської області від 09.10.2017 року по справі № 445/1434/17, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та обрано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 (триста сорок) грн.
Відповідно до інформації МТСБУ на момент настання ДТП ОСОБА_1 не мав чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим МТСБУ сплатило на користь потерпілої особи - ОСОБА_2 , страхове відшкодування в сумі 100 000 грн. 00 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена МТСБУ на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 16.10.2017 року та Звіту № 2170/17 від 12.10.2017 року. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 1262979 від 26.12.2017 року.
Позивач зазначає, що відповідно до пункту 40.3 статті 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ мас право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону,
З метою встановлення розміру заподіяння шкоди, МТСБУ залучило суб`єкта оціночної діяльності, вартість послуг якого складають 1 160 грн. 00 коп. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 1261385 від 09.11.2017 року.
Таким чином позивач вважає, що загальний розмір витрат МТСБУ з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає: 101 160 грн. 00 коп.
Відповідно до технічного талону транспортного засобу автомобіль МАЗ 5335, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно із листом Військової частини НОМЕР_1 № 3/158 ОСОБА_1 на момент настання ДТП перебував при виконанні службових обов`язків.
У зв`язку з тим, що на момент настання ДТП ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, то після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у Позивача виникло право вимоги до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування завданої шкоди.
З метою досудового врегулювання спору, МТСБУ звернулося до Військової частини НОМЕР_1 з вимогою від 22.03.2018 року про відшкодування завданої майнової шкоди, однак вона залишилась поза увагою Відповідача.
Позиція відповідача.
Відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволенні позову. У своїх запереченнях, відповідач зазначає, що огляд транспортного засобу було проведено з порушенням вимог методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, за відсутності власника пошкодженого автомобіля, без виклику заінтересованих осіб ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 . Зазначає, що у матеріалах справи відсутні документи, які встановлюють сторону, яка здійснила залучення суб`єкта оціночної діяльності СПДФО Войтик Я М. та сам факт укладення договору між Позивачем та цим суб`єктом, необхідні для встановлення факту правомірності проведення цим суб`єктом оцінки транснортного засобу та правової підстави для виплати йому 1160,00 гри. як оплати за надані ним послуги.
Відповідач зазначає, що згідно платіжного доручення №1262979 від 26.12.2017 р. страхове відшкодування становить 100 000,00 грн., а не 101 160, 00 грн. і вартості послуг об`єкта оціночної діяльності (аварійного комісара) не включає, а тому вважає, що Позивач не має права вимагати відшкодування витрат послуг суб`єкта оціночної діяльності у зв`язку з тим, що такі виплати страховика не є страховим відшкодуванням, а пов`язані з його внутрішньогосподарською діяльністю, а також не є витратами, що підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду.
Позиція третьої особи.
ОСОБА_1 визнав факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди та зазначив, що керований ним 28.08.2017 автомобіль МАЗ д.н.з. НОМЕР_4 належить військовій частині НОМЕР_1 , де станом на 28.08.2017 працював за контрактом, і дорожньо-транспортна пригода сталась під час безпосереднього виконання мною своїх службових обов`язків.
Вважає, що у ВЧ НОМЕР_1 , як власника джерела підвищеної небезпеки та юридичної особи, на яку працював ОСОБА_1 за контрактом, відсутнє право зворотної вимоги (регресу) до нього у випадку відшкодування військовою частиною вказаної суми збитків, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не порушував Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, п.п. ґ п.2.1. Правил дорожнього руху щодо обов`язку як водія мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та не уповноважений страхувати цивільно-правову відповідальність роботодавця (ВЧ НОМЕР_1 ) та його транспортних засобів, а відтак вважає, що діяв правомірно.
З урахуванням усього наведеного вище, заперечує повністю відшкодування ним майнової шкоди, та просить вирішити справу у чіткій відповідності до вимог закону.
Проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з ч.ч. 2,3 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.
Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).
Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Відповідно до п. 6 вищезазначеної постанови особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187ЦК).
У п. 9 вказаної постанови роз`яснено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.
Згідно ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
За приписами ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
У структурі Збройних сил України є, зокрема, військові частини.
Згідно зі ст. 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.
У ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України" встановлено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
За приписами ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності») належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Згідно зі ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
Статтею 137 Господарського кодексу України визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
З наведеного вбачається, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством Оборони України, як уповноваженим органом управління, в т.ч. шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом, а також те, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.
Як встановлено судом, станом на момент вчинення ОСОБА_1 ДТП, транспортний засіб МАЗ, державний номерний знак НОМЕР_4 було закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, а сам ОСОБА_1 працював у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом і дорожньо-транспортна пригода сталась під час безпосеренього виконання ним своїх службових обов`язків.
Такі обставини, зокрема, підтверджені представником відповідача та третьою особою.
З огляду на викладене, а також враховуючи приписи ст. ст. 1172, 1187 ЦК України, господарський суд дійшов висновку про те, що в даному випадку, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме відповідач.
Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з урахуванням положень п.21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.
Натомість, як встановлено судом вище, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на момент вчинення ДТП застрахована не була.
Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 р. № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно пп. а) п. 41.1. ст. 41 вказаного Закону № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Пунктом 36.2. ст. 36 Закону України № 1961 - IV від від 01.07.2004 р передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Приписами п. 38.2.1. ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, оскільки станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, підтверджуючих здійснення Моторним (транспортним) страховим бюро України регламентної виплати у сумі 100000,00 грн., суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми сплаченого відшкодування у розмірі 100000,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому, судом не приймаються до уваги зауваження відповідача про те, що ані військова частина ані ОСОБА_1 не були присутні при проведенні дослідження транспортного засобу, у зв`язку із їх неповідомленням, оскільки відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна від 24.11.2003р. № 142/5/2092, яка в т.ч. була застосована експертом при проведенні експертного дослідження, присутність заінтересованої особи при дослідженні (огляді) транспортного засобу не є обов`язковою.
Оцінюючи заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1160 грн., суд вказує наступне.
Як вказує відповідач, з метою визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, Моторним (транспортним) страховим бюро України (Замовник) було укладено з СПДФО ОСОБА_3 договір №3.1-05/44530/вих/1 від 12.09.2017р., за яким позивачем було сплачено 1160 грн., які він вважає збитками, понесеними внаслідок врегулювання справи №44530.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем дійсно на рахунок СПДФО ОСОБА_3 було перераховано 1160 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням від 09.11.2017р. №1261385, в якому визначено призначення платежу: оплата послуг аваркома (експерта) справі №44530, згідно рахунку №2170 від 12.10.2017р., акт виконання робіт.
Отже, судом визнаються обґрунтованими, доведеними належними та достатніми доказами витрати, понесені у зв`язку з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу. Тому позовні вимоги в частині заявлених витрат у розмірі 1160,00 грн. також підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги Моторно (транспортне) страхове бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості в сумі 101 160,00 грн. є законними обґрунтованими, та такими що підлягають до задоволення.
Судові витрати згідно положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-79, 91, 96, 123, 129, 207, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, Русанівський бульвар, буд.8, ) 101160,00 грн. майнової шкоди та 1 762,00 грн. витрат по сплаті судового збору.
3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.
Повне рішення складено 25.02.2019р.

Суддя Кітаєва С.Б.