ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2019 р.                       Справа №909/728/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого – судді                                                            Кравчук Н.М.

суддів                                                                                           Кордюк Г.Т.

Хабіб М.І.

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

розглянувши           апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Галицька”, вих. № 1775 від 23.11.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/1315/18 від 28.11.2018)

на рішення                    Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2018 (суддя Шіляк М.А., повний текст складено 05.11.2018)

у справі                    №909/728/18

за позовом:                    публічного акціонерного товариства “Страхова компанія “Країна” (надалі ПАТ “СК “Країна”), м. Київ

до відповідача:          приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Галицька” (надалі ПрАТ “СК “Галицька”), м. Івано-Франківськ

про                              стягнення грошових коштів в сумі 17 928,40 грн

за участю учасників справи:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

ВСТАНОВИВ:

20.08.2018 ПАТ "СК "Країна" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до ПрАТ "СК "Галицька" про стягнення грошових коштів у розмірі 17 928,40 грн в порядку регресу.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2018 у справі № 909/728/18 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПрАТ "СК "Галицька" на користь ПАТ "СК "Країна" 17 928,40 грн грошових коштів та 1 762,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується виконання ПАТ "СК "Країна" умов договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування страхувальнику - Віндау Т.О у сумі 17 928,40 грн, у зв'язку із настанням страхового випадку, шляхом перерахування вартості відновлювального ремонту автомобіля на розрахунковий рахунок ремонтного підприємства - СТО, яке безпосередньо здійснювало ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу. При цьому місцевий суд вказав, що наявність рахунку та платіжного доручення є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП. Застосовуючи ст.993 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ст.27 Закону України "Про страхування", місцевий суд зробив висновок, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, у ПАТ «СК «Країна», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача – ПрАТ «СК «Галицька», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеного Полісом.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПрАТ "СК "Галицька" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його змінити та прийняти нове рішення, яким стягнути лише 12 418,51 грн. Зокрема, скаржник зазначає, що судом не правильно було застосовано норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним до регулювання спірних правовідносин. Зокрема, не враховано, що вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля було визначено без врахування фізичного зносу, що суперечить ст. 29 вказаного закону.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, надіслав заяву №1229 від 31.01.2019, в якій просить розглянути справу за його відсутності (зареєстрована в канцелярії суду за вх№ 01-04/706/19 від 04.02.2019). У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1606/18 від 26.12.2018).

Відповідач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

06.06.2017 між ПАТ "СК "Країна" (страховик) та Віндау Тетяною Олегівною (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №УА/157928, згідно з яким страховик прийняв на себе обов'язок відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті пошкодження, знищення або втрати транспортного засобу "Hyundai 130", державний реєстраційний номер АА9347КО (застрахований автомобіль) (а.с. 10-11).

23.04.2018 о 08 год. 30 хв. по пр. Перемоги, 73 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Skoda octavia", державний реєстраційний номер АА577ВР, яким керував водій Брожина Володимир Ярославович та автомобіля "Hyundai 130", державний реєстраційний номер АА9347КО, яким керувала водій Віндау Тетяна Олегівна, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с. 19).

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2018 Брожина Володимир Ярославович визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 20 том).

24.04.2018 Віндау Тетяна Олегівна звернулася до ПАТ "СК "Країна" з повідомленням про настання страхового випадку (а.с. 12).

24.04.2018 застрахований автомобіль оглянуто за участю страхувальника, що підтверджується актом огляду транспортного засобу (а.с. 21-24).

14.05.2018 Віндау Тетяна Олегівна звернулася до ПАТ "СК "Країна" із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просила перерахувати страхове відшкодування на рахунок СТО страхувальника – ФОП Агрби Л.С. (а.с. 31).

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту №99-12/49485/2.1.5.1 від 22.05.2018, умов договору страхування №УА/157928 від 06.06.2017 та рахунку № 56 від 25.04.2018 вартість відновлювального ремонту визначено в розмірі 19 278,40 грн (а.с. 25-32). Враховуючи франшизу за договором страхування в розмірі 1 350,00 грн, ПАТ "СК "Країна" платіжним дорученням №4728 від 23.05.2018 виплатило страхове відшкодування в розмірі 17 928,40 грн (а.с. 33).

На момент вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди Брожина В.Я. була застрахована на підставі діючого полісу обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/000509302, укладений з ПрАТ СК «Галицька», з визначенням ліміту відповідальності за шкоду майну в розмірі 100 000,00 грн. (а.с. 35).

31.05.2018 позивач звернувся до відповідача із претензією про здійснення виплати страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 17 928,40 грн. До заяви було долучено копії документів, що передбачені статтею 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (а.с. 34).

Проте, страхове відшкодування відповідачем в добровільному порядку не було здійснено, що стало підставою звернення до суду з даним позовом до суду.

В свою чергу, відповідач позовні вимоги визнає частково на суму 12 418,51 грн., стверджуючи, що позивачем не вірно визначено розмір шкоди, оскільки таку розраховано без урахування фізичного зносу автомобіля. Згідно власного розрахунку, коефіцієнт фізичного зносу автомобіля "Hyundai 130", реєстраційний номер АА9347КО на час ДТП дорівнює 54%. Відтак, просить суд задоволити частково позовні вимоги.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Частиною 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком згідно з статтею 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Статтею 9 Закону України "Про страхування", зокрема, передбачено, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно з ч.1 ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто ДТП, внаслідок якої відбулося пошкодження майна, із володінням та користуванням яким пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним із страховиком договором.

ПАТ «СК «Країна» було кваліфіковано вказану вище подію як страховим випадком і виплачено страхове відшкодування в розмірі 17 928,40 грн.

Згідно із ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відтак, до ПАТ «СК «Країна» перейшло право вимоги на отримання від винної особи (Брожина Володимир Ярославович) компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля "Hyundai 130" (д.р.н. АА9347КО), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23.04.2018 в м. Києві.

Як зазначалося вище, цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди Брожина В.Я., була застрахована на підставі діючого полісу обов’язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ СК «Галицька».

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, відповідач є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду, та згідно з положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" він відповідає за вимогами позивача (ПАТ «СК «Країна») як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів потерпілій особі в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності.

Згідно полісу № АМ/000509302, укладеного з ПрАТ СК «Галицька», визначено ліміт відповідальності за шкоду майну в розмірі 100 000,00 грн.

Як встановлено судом, позивачем сплачено за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу в сумі 17 928,40 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4728 від 23.05.2018.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, з положень статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, розраховуються у порядку, встановленому законодавством, з урахуванням зносу.

У той же час, виходячи з вимог ч. ч. 2, 3 ст. 22, ст. 1166 та ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем заявлено суму без врахування фізичного зносу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика) відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

У п.7.38 Методики вказано, значення Ез (коефіцієнт фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 7 років - для інших легкових КТЗ.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного суду у справі №910/22886/16 від 01.02.2018.

Як вбачається з договору добровільного страхування наземного транспорту №УА/0157928 від 06.06.2017 застрахований автомобіль "Hyundai 130", д.р.н. АА9347КО, 2011 року випуску. Тобто, в даному випадку експлуатація автомобіля не перевищує 7 років, відповідно коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до розрахунку розміру страхового відшкодування, здійсненого в страховому акті № 99-12/49485/2.1.5.1 від 23.04.2018 розраховано суму виплати в розмірі 17 928,40 грн (19 278,40 грн вартість відновлювального ремонту на підставі рахунку від 25.04.2018 № 56 - 1350,00 грн франшиза за договором страхування). Відтак, сума страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача становить 17 928,40 грн (за мінусом 1 350,00 грн франшизи).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, в зв’язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу позивач належними та допустимими доказами підтвердив свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1.          Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.10.2018 у справі № 909/728/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4.          Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук

судді                                                                                           Г.Т. Кордюк

М.І. Хабіб