ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 м.Дніпро Справа № 904/3943/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Широбокової Л.П., Кощеєва І.М.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №4892-К-О від 12.11.2018, адвокат;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 11.12.2018, адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 у справі №904/3943/18 (суддя Новікова Р.Г., повний текст рішення складений 07.12.2018)

за позовом: Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк, м.Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Інгосстрах, м.Дніпро

про визнання недійсним пункту 11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014 щодо сплати страхових платежів після закінчення строку дії договору страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк (надалі АТ КБ Приватбанк) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним пункту 11.1 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014 щодо сплати страхових платежів після закінчення строку дії договору страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що оспорюваною додатковою угодою змінені графіки та розміри сплати страхових платежів та передбачено здійснення банком страхових платежів за межами дії договору страхування майна; вказує на невідповідність оспорюваної угоди таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність; зазначає, що внесені зміни не мають наслідком вчинення зобовязань за договором страхування майна для відповідача; при цьому посилається на положення ч. ч. 1, 3 ст.215, ч. ч. 1-3, 5 ст. 205, ст. 217, ч. 2 ст. 236 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 у справі №904/3943/18 (суддя Новікова Р.Г.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ Приватбанк подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить Центральний апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що:

- ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2018 місцевим господарським судом задоволено клопотання відповідача та поновлено строк для надання відзиву на позовну заяву без відповідних обґрунтувань та мотивів;

- в порушення норм процесуального законодавства, судом першої інстанції 27.11.2018 проголошена ухвала, відповідно до якої відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи;

- судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволені клопотання про виклик свідків для допиту;

- судом не враховано, що додатковою угодою №3 до договору страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014 року змінено графіки та розміри оплати страхових платежів авансом за період поза межами дії договору страхування, тобто страхові платежі не матимуть наслідком вчинення страховиком дій для здійснення виплат при настанні страхового випадку;

- суд не врахував положення ч. 2 ст. 236 Цивільного кодексу України, згідно яких якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість їх у майбутньому припиняється.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказує, що суд першої інстанції встановивши, що внутрішня воля обох сторін, закріплена у оспорюваній додатковій угоді в повній мірі відповідала її зовнішньому прояву, оскільки обома сторонами вчинялись дії для настання правових наслідків за договором страхування в редакції оспорюваної додаткової угоди та його виконання, дійшов правильного висновку, що фактичні обставини виключають фіктивність додаткової угоди. Щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права зазначає, що судом першої інстанції розглянуто усі клопотання позивача та результати їх розгляду відображені у судовому рішенні. Відхиляючи клопотання позивача про призначення експертизи та виклик свідків, а також відхиляючи доказ наданий відповідачем, заяви свідків, судом наведено обґрунтовані мотиви та доводи, з яких суд виходив при вирішенні цих питань.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватним акціонерним товариством Страхова компанія Інгосстрах (надалі ПАТ Страхова компанія Інгосстрах, страховик) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком Приватбанк (страхувальник) укладений договір страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014 (надалі договір), за умовами якого страховик зобовязується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхувальником, а страхувальник зобовязується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням майном, вказаним у п. 5.1. договору. Перелік страхових випадків визначений в п. 7 договору. Згідно п. 9 договору страховий платіж дорівнює 660 326 грн. 82 коп.

Пунктом 10 договору (в первісній редакції) передбачено, що строк дії договору становить з 03.06.2014 по 02.06.2017 включно (але не більше ніж сплачуємий період п. 11.1).

В пункті 11.1. договору (в первісній редакції) визначений графік сплати страхових платежів з датами оплати та розміром страхових платежів: до 30.07.2014 сума 660 326 грн. 82 коп. (за період 03.06.2016 02.06.2015), до 30.06.2015 сума 660 326 грн. 82 коп. (за період 03.06.2015 02.06.2016), до 30.06.2016 сума 660 326 грн. 82 коп. (за період 03.06.2016 02.06.2017).

Додатковою угодою №1 від 19.06.2015 до договору, підписаною представниками сторін без зауважень та заперечень, пункти 7, 8, 9 та 11.1 договору були викладені в новій редакції. Зокрема, був змінений розмір страхового платежу з 660 326 грн. 82 коп. до 26 413 072 грн. 91 коп.

Пунктом 3 додаткової угоди №1 від 19.06.2015 до договору передбачено, що вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами і є невідємною частиною договору.

Додатковою угодою №2 від 17.05.2016 до договору, підписаною представниками сторін без зауважень та заперечень, пункт 11.1 договору викладений в новій редакції, змінений графік сплати страхових платежів та узгоджено, що страхові платежі сплачуються за наступним графіком: до 30.07.2014 в сумі 660 326 грн. 82 коп. (за період 03.06.2014 02.06.2015), до 30.07.2015 в сумі 26 413 072 грн. 91 коп. (за період 03.06.2015 02.06.2016), до 30.07.2016 в сумі 26 413 072 грн. 91 коп. (за період 03.06.2016 02.06.2017), до 30.06.2016 в сумі 26 413 072 грн. 91 коп. (за період 03.06.2017 02.06.2018), до 30.06.2018 в сумі 26 413 072 грн. 91коп. (за період 03.06.2018 02.06.2019), до 30.06.2019 в сумі 26 413 072 грн. 91коп. (за період 03.06.2019 02.06.2020).

Пунктом 3 додаткової угоди №2 від 17.05.2016 до договору передбачено, що ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами і є невідємною частиною договору.

Додатковою угодою №3 від 08.11.2016 до договору, підписаною представниками сторін без зауважень та заперечень, пункти 6.1, 6.2, 9 та 11.1 договору викладені в новій редакції. Так, страховий платіж дорівнює 30 879 100 грн. та зазначено, що страхові платежі сплачуються за наступним графіком: до 30.07.2014 в сумі 660 326 грн. 82 коп. (за період 03.06.2014 02.06.2015), до 30.07.2015 в сумі 26 413 072 грн. 91 коп. (за період 03.06.2015 02.06.2016), до 30.06.2016 в сумі 26 413 072грн.91 коп. (за період 03.06.2016 02.06.2017), до 16.12.2016 в сумі 2 605 182 грн. 47 коп. (за період 03.06.2016 02.06.2017), до 16.12.2016 в сумі 30 879 100грн. (за період 03.06.2017 02.06.2018), до 30.06.2018 в сумі 30 879 100 грн. (за період 03.06.2018 02.06.2019), до 30.06.2019 в сумі 30 879 100 грн. (за період 03.06.2019 02.06.2020).

Пунктом 3 додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору передбачено, що ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами і є невідємною частиною договору.

Позивач посилається на те, що додатковою угодою №3 від 08.11.2016 до договору змінені графіки та розміри сплати страхових платежів та передбачено здійснення банком страхових платежів за межами дії договору страхування майна; вказує на невідповідність оспорюваної угоди таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність; зазначає, що внесені зміни не мають наслідком вчинення зобовязань за договором страхування майна для відповідача.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і обєктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням обставин справи в їх сукупності, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Спір по справі стосується визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору про внесення змін як такого, що не має наслідком вчинення зобовязань за договором страхування майна для відповідача, тобто не направленого на реальне настання правових наслідків.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 Цивільного кодексу України визначає, що фіктивним є правочин, вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності.

Для визнання фіктивного правочину недійсним необхідно встановлення умислу його сторін. При цьому, слід враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Згідно графіку сплати страхових платежів (в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору) страхувальник мав сплатити до 16.12.2016 страховий платіж в сумі 2 605 182 грн. 47 коп. (за період 03.06.2016 02.06.2017) та страховий платіж в сумі 30 879 100 грн. (за період 03.06.2017 02.06.2018).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи банківської виписки по рахунку відповідача №0686 за 16.12.2016, в цей день позивачем перераховано на рахунок страховика грошові кошти у розмірі 2 605 182 грн. 47 коп. та 30 879 100 грн. з призначенням платежу: «Сплата страхового платежу по страхуванню майна відповідно до додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору №DNHSIM128314 від 03.06.2014» (а.с.60-63, т.1).

Наведене свідчить про виконання позивачем зобовязань згідно з п.11.1 договору в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016.

Згідно ч.16 ст. 9 Закону України Про страхування страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. На момент укладення договору страхування існує лише ймовірність виникнення страхового випадку. Таким чином, факт виконання страховиком зобовязань за договорами страхування не завжди повязується із виплатою страховиком страхувальнику страхового відшкодування, оскільки страховий випадок може так і не настати.

Статтею 31 Закону України Про страхування визначено, що страхові резерви поділяються на технічні резерви і резерви із страхування життя (математичні резерви). Страховики зобов'язані формувати і вести облік таких технічних резервів за видами страхування (крім страхування життя): незароблених премій (резерви премій), що включають частки від сум надходжень страхових платежів (страхових внесків, страхових премій), що відповідають страховим ризикам, які не минули на звітну дату; збитків, що включають зарезервовані несплачені страхові суми та страхові відшкодування за відомими вимогами страхувальників, з яких не прийнято рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхової суми чи страхового відшкодування.

З наданих відповідачем до справи розрахунків та статистичної звітності вбачається, що при формуванні та веденні технічних резервів незароблених премій страховик враховував зобовязання за договором страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014 (в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016). Формування технічних резервів за договором страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014 (в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016) свідчить на те, що відповідач намагався досягти правового результату за таким правочином.

Таким чином, позивачем та відповідачем вчинялись дії, спрямовані на виконання договору (в редакції додаткової угоди №3 від 08.11.2016), тому додаткова угода №3 від 08.11.2016 та її положення (пункт 11.1 в новій редакції) щодо сплати страхових платежів не можуть розцінюватись як такі, що вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цією додатковою угодою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач не довів відсутність у сторін додаткової угоди №3 від 08.11.2016 до договору наміру створити правові наслідки на момент її вчинення.

Як зазначалось раніше, графік сплати страхових платежів в частині періодів та дат оплати страхових платежів був первісно змінений сторонами додатковою угодою №2 від 17.05.2016 Так, страхувальник мав сплатити до 30.06.2019 кінцевий страховий платіж в сумі 30 879 100 грн. (за період 03.06.2019 02.06.2020).

Додатковою угодою №3 від 08.11.2016 сторонами були внесені зміни до дат оплат та розміру страхових платежів. Періоди, за які сплачуються такі платежі, залишились незмінними. Тому є помилковим посилання позивача на встановлення пунктом 11.1 в редакції саме додаткової угоди №3 від 08.11.2016 сплати страхових платежів після закінчення строку дії договору.

Окрім того, пунктом 10 договору встановлено, що строк дії договору визначається сплачуємим періодом страхування, встановленим в пункті 11.1 договору.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 Цивільного кодексу України.

Статті 627, 628 Цивільного кодексу України встановлюють, що сторони самостійно і на добровільних засадах визначають умови договору, у звязку із чим спірні умови оспорюваного правочину мали бути проаналізовані позивачем на предмет їх справедливості та прийнятності для нього в момент укладення правочину, а не за фактом подальшого виконання такого правочину.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, перед підписанням договору сторони мають узгодити спірні питання та проаналізувати його умови щодо настання можливих негативних наслідків. При цьому кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить її інтересам.

Позивач не довів, що додаткова угода №3 від 08.11.2016 укладена без вільного волевиявлення позивача, не відповідала його внутрішній волі, що її зміст був невідомий позивачу на момент підписання додаткової угоди, а також не доведено підписання додаткової угоди внаслідок введення позивача в оману або наявності інших обставин, які обґрунтовують недобросовісність дій контрагента при укладенні такої додаткової угоди.

Листи №2016/12-15 від 15.12.2016 та №16-12/02-05 від 16.12.2016 обґрунтовано не прийняті місцевим господарським судом до уваги, оскільки вони не змінюють положення договору і додаткової угоди №3 від 08.11.2016 в частині графіку сплати страхових платежів та їх розміру.

Таким чином, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують.

Посилання апелянта на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одною із засад господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду та передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Апелянт посилається на те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2018 у справі №904/3943/18 місцевим господарським судом задоволено клопотання відповідача та поновлено строк для надання відзиву на позовну заяву без відповідних обґрунтувань.

Як слідує з матеріалів справи, 06.11.2018 позивачем подано місцевому господарському суду клопотання про залишення заяви відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву без задоволення. На думку позивача, вказаний строк пропущений відповідачем без поважних причин. Дослідивши клопотання відповідача про поновлення ПАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" строку для надання відзиву, суд першої інстанції вважав за доцільне задовольнити вказане клопотання з метою повного, всебічного та неупередженого встановлення обставин справи та в таких діях місцевого господарського суду процесуальних порушень не вбачається.

Окрім того, апелянт вказує, що в порушення норм процесуального законодавства, судом першої інстанції 27.11.2018 у справі №904/3943/18 проголошена ухвала, відповідно до якої відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи; судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволені клопотання про виклик свідків для допиту.

19.11.2018 позивач заявив клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, та на вирішення експерта просив поставити наступні питання:

- Чи виконано підпис на договорі страхування майна №DNHSIM128314 від 03.06.2014, додатковій угоді №3 від 08.11.2016 та листі №2016/12-15 від 15.12.2016 однією особою?

- Яка фактична дата нанесення підпису від імені Першого заступника Голови Правління банку ОСОБА_3 на листі №2016/12-15 від 15.12.2016?

Ухвалою Господарського Дніпропетровської області від 22.11.2018 у справі №904/3943/18 у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено та зазначено, що обґрунтовуючи клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи позивачем не доведено неможливість встановлення обставин справи та вирішення спору по суті за умови відсутності висновку судового експерта.

Відповідачем були надані заяви свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження обставин обміну листами №2016/12-15 від 15.12.2016 та №16-12/02-05 від 16.12.2016.

Позивач заявив клопотання про виклик вказаних свідків для допиту, оскільки, на його думку, викладені у заявах свідків обставини викликають сумнів щодо їх змісту, достовірності та повноти.

Місцевий господарський суд відхилив клопотання позивача з огляду на те, що:

- відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

- частиною 2 ст.87 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Як вбачається зі змісту заяв свідків та пояснень відповідача, вказані заяви надавались на підтвердження отримання сторонами листів один від одного.

Разом з тим, належним доказом факту обміну листами є носії інформації в паперовому (журнали реєстрації вхідної кореспонденції) або електронному вигляді про реєстрацію вказаних листів службами діловодства позивача та відповідача.

Оскільки суд не прийняв в якості допустимого доказу заяви свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження обставин обміну листами №2016/12-15 від 15.12.2016 та №16-12/02-05 від 16.12.2016, клопотання позивача про їх виклик для допиту також правомірно не було задоволено.

При цьому, відхиляючи клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи та виклик свідків, а також відхиляючи доказ, наданий відповідачем, заяви свідків, судом першої інстанції наведено обґрунтовані мотиви та доводи, з яких суд виходив при вирішенні цих питань.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області у даній справі відсутні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, повязані з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, покладаються на АТ КБ Приватбанк.

З огляду на викладене та керуючись ст. 129, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 у справі №904/3943/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту до Верховного Суду.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М.Кощеєв

(Повний текст постанови складено 22.02.2019).