ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Справа№ 910/4924/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мельничук О.С.,

від позивача ОСОБА_2

від відповідача 1 ОСОБА_3

від відповідача 2 не зявився

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Магістраль»

на рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2018 (повний текст рішення складено 12.11.2018)

у справі № 910/4924/18 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Магістраль»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку

«Приватбанк»

2. Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія

«Інгосстрах»

про визнання правочинів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA -16385S2 від 08.04.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують права та законні інтереси позивача. Також позивач зазначає, що при укладенні оспорюваних договорів він був введений в оману зі сторони відповідачів, зокрема в частині того, що: відповідач-1 передаючу майно в лізинг не був його власником. Крім того, умовами договору встановлено право лізингодавця змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу. При цьому, відповідач-1 відкрив не клієнтський рахунок для сплати позивачем лізингових платежів, а транзитний пасивний рахунок для обліку «іншої кредиторської заборгованості», та що договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки укладений раніше дати передачі майна в лізинг та оплати страхової суми.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.10.2018 в задоволені позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину в тому числі з підстав введення позивача в оману під час укладення оспорюваних договорів.

Не погодившись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-Магістраль» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що відповідач 1 не набув у власність об'єкт фінансового лізингу а саме: трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в., які передав позивачу за оскаржуваним договором лізингу, що підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію. Також, апелянт зазначає, що коригування суми винагороди лізингодавця, шляхом збільшення її на розмір курсової різниці між національною валютою (гривня) та іноземною валютою (долар США) суперечить правовій природі договору фінансового лізингу. Крім того, апелянт вважає хибним висновок місцевого господарського суду щодо правомірності відкриття відповідачем-1 банківського рахунку № 1821. Апелянт також зазначає, що 5.2. Договору добровільного страхування наземного транспорту, всупереч п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу, містить вказівку на те, що зазначений договір укладається на виконання умов договору застави, укладеного між Пат КБ «Приватбанк» та ТОВ «ТЕХНО-МАГІСТРАЛЬ» з метою виконання зобовязань за кредитним договором, проте ані договір застави, ані кредитний договір не укладались. Крім того, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2018 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 колегією суддів в зазначеному складі прийнято вказану апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 07.02.2019.

08.01.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2018 відкладено розгляд справи до 21.02.2019.

21.02.2018 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 21.02.2019 року представник відповідача 1 надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 2 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів розглянувши клопотання представника позивача про призначення судової експертизи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки питання, поставлені позивачем на вирішення судової економічної експертизи щодо відповідності вимогам чинного законодавства пунктів оспорюваних договорів, суд апеляційної інстанції може вирішити самостійно, питань, які потребують спеціальних знань у даному разі позивачем не поставлено, а отже, необхідності призначення експертизи не вбачається. При цьому, питання правильності нарахування лізингодавцем лізингових платежів за договором, вирішується в спорі про стягнення заборгованості, а не у спорі про визнання договору недійсним.

Статтями 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

08.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (банк) укладено договір фінансового лізингу №DNH2FLО6572.

Відповідно до п. 1.1 договору фінансового лізингу банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації (додаток № 1), що є невід'ємною частиною цього договору (далі - майно).

Відповідно до п. 1.2 договору фінансового лізингу, на дату укладання цього договору вартість майна становить: 3365730,00 грн., ПДВ 673146,00 грн., усього до оплати 4038876,00 грн.

Пунктом 1.4 договору фінансового лізингу встановлено, що авансовий платіж лізингоодержувача в рахунок оплати майна становить 413748,00 грн., що підлягає сплаті у день укладення даного договору фінансового лізингу на рахунок відкритий згідно п.1.5 цього договору.

Відповідно до п. 1.5 договору для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором Банк відкриває рахунок №1821.

Згідно з п. 2.1 договору фінансового лізингу, вартість майна становить 4038876,00 грн. та складається з суми авансового платежу 413748,00 грн. та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого лізингоодержувачу майна, 3625128,00 грн. згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку № 2.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюється додатком №2 (п. 2.2 договору) і сплачуються вони на рахунок, зазначений у п.1.5 цього договору (п. 2.2.1 договору).

У п. 2.3.1 договору фінансового лізингу сторони зазначили, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, зазначений у п.1.5 цього договору, згідно додатку № 2 винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 0 гривень 00 копійок у день укладення цього Договору.

Винагороду за отримане в лізинг майно сторони погодили у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25-е число кожного поточного місяця (п. 2.3.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору фінансового лізингу, передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна зазначеним у додатку № 4, що є невід'ємною частиною цього договору, (надалі - додаток №4) не пізніше 12 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного у п.1.4 цього договору, на рахунок зазначений у п.1.5 цього договору. Строк передачі майна може змінюватись в залежності від дотримання продавцем строку постачання майна за договором купівлі-продажу укладеного між банком та продавцем, про що банк попередньо повідомляє лізингоодержувача. З моменту підписання сторонами додатку №4, до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов'язані з користуванням і володінням майном (у тому числі ризики, пов'язані з відшкодуванням збитків та шкоди, заподіяних третім особам внаслідок використання майна). З моменту підписання додатку № 4, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

За умовами п. 5.1 договору фінансового лізингу, лізингоодержувач після укладання цього договору зобов'язується укласти зі страховою компанією: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", (надалі - страхова компанія) договір страхування строком на один рік, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно п. 9.1 цього договору, або безпосередньо у лізинг. У Договорі страхування повинне бути передбачено, що вигодонабувачем за договором є банк, та внесення змін у договір страхування без згоди банку не допускається. За договором страхування майно повинне бути застраховане на суму 4038876,00 гривень від наступних ризиків: ДТП за його участю без вини водія, ДТП за його участю за вини водія, незаконне заволодіння ТЗ (угон), протиправних дій третіх осіб, стихійних явищ, падіння предметів, нападу тварин, пожежі, самозаймання. Лізингоодержувач зобов'язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання додатку № 4. З моменту передачі майна у відповідності до додатку № 4, відповідальність за збитки, заподіяні у зв'язку з будь-яким ушкодженням або знищенням майна, покладається на лізингоодержувача. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування лізингоодержувач зобов'язаний продовжити строк його дії на рік у встановленому законом порядку та надати банку докази цього та сплати страхової премії на другий рік. Аналогічним має бути порядок дій лізінгоодержувача зі спливом другого та кожного наступного року дії договору страхування. Загальний строк дії договору страхування повинен бути не меншим, ніж строк дії цього договору.

Відповідно до п. 11.2 договору фінансового лізингу, строк дії лізингу розпочинається з дати підписання договору до 25.01.2021 року.

Додатком №1 до договору фінансового лізингу (специфікація), сторони погодили, що об'єктом фінансового лізингу є: трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що банк, на виконання умов договору фінансового лізингу, на підставі договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 купив у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» для передачі у фінансовий лізинг ТОВ "Техно-Магістраль" майно згідно специфікації вартістю 4035876,00 грн (т.1. ас. 195-197).

Відповідно до п. 1.1. якого продавець зобовязується передати у власність покупця майно, а покупець зобовязується сплатити та належним чином прийняти майно, відповідно до умов цього Договору.

Згідно з п. 1.3. договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 покупець здійснює покупку майна для передачі у фінансовий лізинг Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНО-МАГІСТРАЛЬ», що іменується надалі «Лізингоодержувач», відповідно до Договору фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016, укладеного між Лізингоодержувачем та покупцем.

Пунктом 3.8. договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 встановлено, що перехід права власності на майно відбувається в момент підписання Акту. Матеріали справи містять акт прийому-передачі майна від 11.04.2016 від продавця банку (т. 1 а.с. 199).

Місцевим господарським судом встановлено, що 11.04.2016 між Банком та позивачем підписано акт прийому-передачі майна, за яким позивач прийняв у лізинг майно (трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн., трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в. вартістю 2019438,00 грн.).

Предмет лізингу знаходиться в користуванні у позивача, що ним не заперечується.

Відповідно до п. 1.1 договору фінансового лізингу банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» (продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до специфікації (додаток № 1), що є невід'ємною частиною цього договору.

Таким чином, банк, укладаючи договір купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016, діяв в межах та на виконання договору фінансового лізингу.

На виконання умов п. 5.1 договору фінансового лізингу, 08.04.2016 року між позивачем та відповідачем-2 (страховик) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №DNH0UA-16385S2, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом (трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в.), що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

Як зазначає позивач, умови спірних договорів суперечать діючому законодавству України та порушують йог права та законні інтереси.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч.2 ст. 806 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору відповідач 1 зобовязався придбати у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм», а потім передав майно лізингоодержувачу (п. 1.1 договору фінансового лізингу).

Матеріали справи містять докази виконання відповідачем 1 пункту 1.1. договору фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про страхування" та статті 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частинами 3, 4 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування повинен містити:

- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; - перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; - інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про страхування" правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

При цьому, зазначеною нормою закону не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення «інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу». Не можна також дійти висновку, що вона містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень та відсутній критерій імперативності.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Колегія суддів, дослідивши спірні договори, дійшла висновку про те, що останні містять всі необхідні умови, визначені положеннями чинного законодавства, відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 229, ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Пунктом 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Колегія суддів звертає увагу, що при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман - це результат умисних дій (бездіяльності) однієї із сторін.

Проте, позивачем не надано жодних доказів щодо введення його в оману відповідачами при укладанні спірних договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори підписані позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в таких договорах. При цьому, позивач прийняв майно у лізингове користування, користується об'єктами лізингу та здійснив платежі за договором.

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили умови договору, які, не суперечать положенням чинного законодавства.

Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача в період дії спірних договорів до відповідачів з проханням внести зміни/доповнення до договорів або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів таких договорів, тощо.

Колегія суддів зазначає, що спірні правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України, правочини були вчинені у належній формі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені.

Доводи апелянта щодо незаконного відкриття банком рахунку №1821 колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Національного банку України від 17.06.2004 №280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» (в редакції чинній на дату укладення говору) до рахунків 2909 відносяться рахунки «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку». За кредитом рахунку проводяться суми кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку. За дебетом рахунку проводяться суми погашення кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Так, рахунок №1821 відкрито на підставі укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу, про що зазначено безпосередньо в договорі. Чинним законодавством не передбачено укладення окремого договору для відкриття такого рахунку.

Частиною 1 ст.180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 4 ст.632 Цивільного кодексу України передбачає, що ціна в договорі може встановлюватися, а може і визначатися його умовами.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно з ч. 2 цієї статті Закону, лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

При цьому, суд зазначає, що стаття 16 вказаного Закону не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджуються із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні до долара) прямо не заборонена та не суперечить чинному Законодавству.

Розділом 2 договору лізингу сторонами погоджені умови щодо лізингових платежів, у тому числі винагорода за відкриття рахунку, винагорода за отримання в лізинг майно у розмірі 0% від вартості майна, винагорода за користування майном у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, тощо.

В свою чергу, додатком №2 до договору фінансового лізингу сторони узгодили графік лізингових платежів.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку щодо необґрунтованості тверджень позивача щодо приховування банком зазначених умов, оскільки підписанням спірного Договору лізингу сторони погодили вказані умови.

Доводи апелянта, що відповідач 1 не набув у власність об'єкт фінансового лізингу а саме: трактор CASE STX 500, № JEE0109038, 2005 р.в. та трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в., які передав позивачу за оскаржуваним договором лізингу, колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях ЗУ "Про дорожній рух" та Порядку, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 3.8 договору купівлі-продажу майна №DNH2FLO6572 від 08.04.2016, укладеного між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» перехід до покупця (Банку) права власності на майно відбувається в момент підписання акту.

Відповідно до специфікації та акту № 1 прийому-передачі майна від 11.04.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Новофарм» передало, а Банк прийняв у власність майно (трактор CASE STX 500, №JEE0109038, 2005 р.в. вартістю 2017938,00 грн., трактор CASE STX 500, № JEE0109040, 2005 р.в. вартістю 2017938,00 грн.).

Приписами статті 34 ЗУ "Про дорожній рух" та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388регулюються та встановлюються обов'язки продавців та покупців транспортних засобів, зокрема, щодо зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу, тощо.

Однак, реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не пов'язується із набуттям особою права власності на нього.

В свою чергу, нездійснення зазначеної реєстрації не є підставою для оспорення права власності.

При цьому, в розумінні статті 334 ЦК України, позивач набув право власності на спірний об'єкт з такої передбаченої законом підстави як укладення договору купівлі-продажу спірного об'єкту, а документами, що підтверджують правомірність придбання позивачем оспорюваного транспортного засобу є оформлений в установленому порядку Договір купівлі-продажу транспортних засобів №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 та Акт № 1 прийому-передачі майна від 11.04.2016.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення спірного договору шляхом введення позивача в оману, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу №DNH2FLO6572 від 08.04.2016 року. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору страхування №DNH0UA-16385S2 від 08.04.2016 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст.16 Закону України "Про страхування", договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, договір фінансового лізингу та договір страхування містять всі істотні умови та відповідають іншим умовам, що встановлені чинним законодавством для правочинів. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи, які вчинили оскаржувані правочини, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності на момент укладення договорів. Волевиявлення учасників правочинів є вільним і відповідає їх внутрішній волі. Правочини вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Доводи апелянта з приводу неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом вимог матеріального права та неправильного тлумачення норм чинного законодавства не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів, що спірні договори якимось чином порушують права позивача.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що у позові було зазначено посилання позивача на імовірність укладення вказаного договору шляхом введення поручителя в оману.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року по справі №910/4924/18 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Магістраль» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року по справі №910/4924/18 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2018 року по справі №910/4924/18 залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4924/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.02.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

ОСОБА_1