ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3223/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,
до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м.Ізюм Харківської області,
про стягнення 1541983,44 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність № 14-17 від 16.01.2019);

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.10.2018);

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ, 26.11.2018 звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Ізюмського комунального підприємства теплових мереж, м.Ізюм Харківської області, про стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу природного газу № 2371/1617-ТЕ-32 від 09.09.2016 у загальному розмірі 1541983,44 грн., у тому числі: 97509,44 грн. пені, 334104,51 грн. - 3% річних; 1110369,48 грн. інфляційних нарахувань. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення п. 6.1. Договору, оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.11.2018 вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/3223/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 14.12.2018, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на підписання сторонами спільних протокольних рішень, якими сторони погодили, що оплата за природний газ за Договором № 2371/1617-ТЕ-32 підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень. Таким чином, відповідач вважає, що сторонами було змінено порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, тобто було змінено строки виконання боржником зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору. Відповідач також зазначив, що на виконання Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, ним було відкрито спеціальні рахунки із спеціальним режимом використання. Рахунки між сторонами за Договором № 2371/1617-ТЕ-32 проводилися в порядку та на умовах, визначених вищевказаною Постановою Кабінету Міністрів України, згідно нормативів перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП, з дотриманням умов п. 6.2. Договору. При цьому, відповідач вказав, що дотримання запропонованого державою алгоритму дій для забезпечення розрахунків за договорами купівлі-продажу природного газу між постачальником зі спеціальними обов'язками та споживачем не створює передумов для безумовного своєчасного перерахування коштів на рахунок продавця природного газу у встановленому порядку. З огляду на викладене, відповідач вважає, що правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та пені відсутні.

21.01.2019 позивачем було подано до суду відповідь на відзив відповідача, в якому позивач заперечував проти посилань відповідача на відсутність впливу на розподіл коштів через застосування рахунків із спеціальним режимом використання на тій підставі, що чинним законодавством встановлено обов'язок здійснювати розрахунки виключно через рахунки зі спеціальним режимом використання лише для споживачів газу. Жодним нормативним актом не передбачено заборону розрахунків поза межами механізму автоматичного розподілу коштів. Отже, відповідач мав передбачену умовами Договору та нормативними актами можливість впливу на стан розрахунків, проте не використав її.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.01.2019, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі № 922/3223/18 було закрито та призначено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні, яке відбулося 12.02.2019, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

09.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) та Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж (відповідач) було укладено Договір № 2371/1617-TE-32 купівлі-продажу природного газу, згідно п. 1.1. позивач, як постачальник, зобов'язався поставити відповідачеві, як споживачу, у 2016-2017 роках природний газ, а відповідач зобов'язався оплатити його на умовах даного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 48766900,88 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Проте, в порушення умов Договору, зокрема, вимог п. 6.1., оплату за переданий газ відповідач у період жовтень 2016 року - квітень 2017 року здійснював несвоєчасно, а саме не виконав зобовязання у строк, визначений Договором, чим порушив умови господарського зобовязання.

При цьому, суд не приймає доводів відповідача щодо зміни порядку і строку проведення розрахунків за природний газ шляхом підписання спільних протокольних рішень, оскільки у п. 6.1. Договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов'язань, зокрема, є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є таке правовідношення. в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони і кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином, не допускаються.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не було дотримано порядку та строку оплати за природний газ, передбачених п. 6.1. Договору (а саме виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу), суд дійшов висновку, що відповідачем було допущено порушення договірного зобов'язання в частині оплати за природний газ.

Щодо доводів відповідача про неможливість впливати на розподіл коштів через застосування рахунків зі спеціальним режимом використання, суд зазначає, що Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки. Зазначений Порядок не стосується договірних зобов'язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них, а відтак не впливає на зобов'язання сторін щодо належної оплати послуг за Договором № 2371/1617-ТЕ-32 від 09.09.2016.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у Постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16.

Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У пункті 8.2. Договору сторони визначили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

У зв'язку з порушенням відповідачем строку оплати, встановленого п. 6.1. Договору, позивачем було здійснено нарахування пені за зобов'язаннями за період жовтень 2016 року - квітень 2017 року в розмірі 97509,44 грн.

Дослідивши надані позивачем розрахунки пені, суд встановив, що нарахування пені було здійснене позивачем відповідно до умов договору без нарахування на суми оплат, проведених відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 зазначеної статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 8.3. Договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не звільняє споживача від обов'язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Отже, суд вважає безпідставними посилання відповідача на підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, та констатує наявність у позивача правових підстав для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача 97509,44 грн. пені, 334104,51 грн. - 3% річних та 1110369,48 грн. інфляційних законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 612, 624, 625, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Ізюмського комунального підприємства теплових мереж (64300, Харківська область, м.Ізюм, пр.Незалежності, 33/1; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6; ) - грошові кошти в загальному розмірі 1541983,44 грн. (у тому числі: 97509,44 грн. пені, 334104,51 грн. - 3% річних; 1110369,48 грн. інфляційних нарахувань), а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 23129,75 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду безпосередньо або через Господарський суд Харківської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.02.2019 р.

Суддя ОСОБА_3