ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2019 р. Справа№ 911/1481/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Суліма В.В.

Руденко М.А.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від прокуратури : Тітова О.В.;

від позивача: не з'явились;

від відповідача 1: Орел Р.В.;

від відповідача 2: Лященко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2018

у справі №911/1481/17 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації

до 1) Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради "Броварське вище училище фізичної культури"

2) Фізкультурно-оздоровчого закладу "Плавальний басейн "Купава"

про визнання недійсним п. 3.1 договору оренди від 06.04.2015 та зобов'язання повернути сплачену суму ПДВ в розмірі 56 233,33 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради "Броварське вище училище фізичної культури та Фізкультурно-оздоровчого закладу "Плавальний басейн "Купава" про визнання недійсним п. 3.1 договору оренди від 06.04.2015, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 про закупівлю за державні кошти послуг, пов'язаних з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну) в частині сплати податку на додану вартість, зобов'язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачену за договором суму податку на додану вартість у розмірі 56233,33грн.

В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на те, що договір від 06.04.2015 про закупівлю послуг, пов'язаних з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну), укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, підлягає визнанню недійсним в частині сплати податку на додану вартість, оскільки спірний договір укладено з порушенням вимог чинного податкового законодавства, тому в цій частині договір має бути визнаний недійсним, а сплачена спірна сума податку на додану вартість підлягає поверненню на користь відповідача 1.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1481/17 в задоволені позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 рішення господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1481/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та рішення господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1481/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області.

При новому розгляді справи, рішенням Господарського суду Київської області від 11.07.2018 відмовлено Заступнику прокурора Київської області в задоволенні позову, поданого в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації до Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради "Броварське вище училище фізичної культури" та Фізкультурно-оздоровчого закладу "Плавальний басейн "Купава", в частині визнання недійсним п. 3.1 договору оренди від 06.04.2015.

Закрито провадження у справі №911/1481/17 в частині позовних вимог Заступника прокурора Київської області про зобов'язання Фізкультурно-оздоровчий заклад "Плавальний басейн "Купава" повернути Комунальному вищому навчальному закладу Київської обласної ради "Броварське вище училище фізичної культури" фактично сплачений за договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56233,33 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про те, що надані відповідачем 2 за спірним Договором послуги не підпадають під дію положень п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197.1 Податкового кодексу України, що свідчить про правомірність включення відповідачем 2, який є платником ПДВ, сум податку на додану вартість у вартість наданих послуг.

Закриваючи провадження у справі, суд вказав, що у цьому спорі спірна сума є сумою податку на додану вартість, утриманого і перерахованого, як зазначає відповідач 2, і це не спростовано прокурором, до Державного бюджету України; порядок нарахування податку, сплати і повернення регулюється спеціальними нормами податкового законодавства, спори з питань оподаткування не відносяться до компетенції господарських судів і вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2018 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не було враховано, що відповідачем 2 надавались відповідачу 1 послуги з використання плавальної доріжки басейну для проведення навчальних тренувань учнів та студентів. Також апелянт зазначив на тому, що оскільки позовна вимога про визнання недійсним договору повинна розглядатись в порядку господарського судочинства, а тому стягнення ПДВ є похідною від неї, і їх окремий розгляд є неможливим.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 було відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2018 справу № 910/1028/18 призначено до розгляду на 16.10.2018.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 в газеті "Голос України" № 185(6940) опубліковано повідомлення про початок роботи Північного апеляційного господарського суду з 03.10.2018.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу № 911/1481/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 911/1481/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 прийнято до провадження апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області та призначено справу до розгляду на 19.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2018 розгляд справи відкладено на 14.01.2019 р.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 враховуючи перебування у відпустці судді Пономаренка Є. Ю., який не є головуючим суддею, справу № 911/1481/17 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 14.01.2019, справу № 911/1481/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Сулім В. В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2019 р. прийнято апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2018 у справі № 911/1481/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Сулім В. В. до свого провадження, призначено справу до розгляду на 20.02.2019.

Позиції учасників справи

07.12.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідач 2, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вказав, що рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

06.04.2015 між Комунальним вищим навчальним закладом Київської обласної ради «Броварське вище училище фізичної культури» («замовник», надалі відповідач 1) та Фізкультурно-оздоровчим закладом «Плавальний басейн «Купава» («учасник», надалі відповідач 2) укладено Договір № 16/т про закупівлю товарів за державні кошти (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору відповідач 2 зобов'язується у 2015 році надати відповідачу 1 послуги, пов'язані з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну), перелік яких визначається у специфікації, що додається до вказаного Договору і є його невід'ємною частиною.

Згідно п. 1.3 Договору обсяги закупівлі послуг може бути зменшена залежно від реального фінансування видатків.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна договору становить 337 600,00 грн. у т.ч. ПДВ 20%.

Ціна вказаного договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п. 3.2 Договору).

У відповідності до п. 5.1 Договору строк (термін) надання послуг - до кінця 2015 року.

Згідно п. 10.1 Договору вказаний Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2015.

Між відповідачами у даній справі підписано специфікацію (додаток № 1 до Договору), відповідно до якої відповідачем 2 надаються відповідачу 1 послуги, пов'язані з використанням спортивних споруд (послуги з експлуатації плавального басейну).

Крім того, між відповідачами укладено додаткову угоду № 1 від 28.04.2015 до Договору, відповідно до якої ціна вищевказаного Договору становить 337 400,00 грн.

Як встановлено судом, відповідачем 1 на виконання умов Договору та підписаних між відповідачами актів прийому-передачі виконаних робіт, сплачено на користь відповідача 2 кошти в сумі 337 400,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень наявних в матеріалах справи.

Звертаючись з даним позовом до суду прокурор зазначає, що вказаний Договір укладено всупереч нормам Податкового кодексу України, в частині включення до ціни договору суми ПДВ, зокрема, п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197.1., у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним п. 3.1 вказаного Договору в частині сплати податку на додану вартість та зобов'язати відповідача 2 повернути відповідачу 1 сплачену за Договором суму ПДВ у розмірі 56 233,33грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз'яснено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

У розумінні приписів наведеної норми ціна є однією із найважливіших умов відплатного договору. Сторони мають право встановлювати ціну в договорі на власний розсуд. В окремих випадках, визначених законом, в договорах застосовуються ціни, що встановлені або регулюються уповноваженими на те органами. Тобто держава або уповноважені нею органи можуть встановлювати фіксовані ціни у вигляді граничного рівня цін або рівня рентабельності тощо.

Водночас відповідно до п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Порядок обчислення та сплати податку на додану вартість регламентується розділом V Податкового кодексу України (ст.ст. 180 - 211).

Податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п. 14.1.178ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197 Податкового кодексу звільняються від оподаткування операції з постачання послуг із здобуття вищої, середньої, професійно-технічної та дошкільної освіти навчальними закладами, у тому числі навчання аспірантів і докторантів, навчальними закладами, що мають ліцензію на постачання таких послуг, а також послуг з виховання та навчання дітей у будинках культури, дитячих музичних, художніх, спортивних школах і клубах, школах мистецтв та послуг з проживання учнів або студентів у гуртожитках. До таких послуг належать послуги з організації літніх мовних курсів, шкіл, семінарів; групових та індивідуальних занять фізичною культурою та спортом на стадіонах, у спортивних залах і плавальних басейнах, на тенісних кортах для дітей, учнів і студентів.

Таким чином, порядок та механізм нарахування і сплати податку на додану вартість чи навпаки (операції, які не є об'єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України та, відповідно, не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, фізкультурно-оздоровчий заклад «Плавальний басейн «Купава» відповідно до п. 1.3 ст. 1 «Загальні положення» Статуту Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава» проводить фізкультурно-оздоровчу та спортивну діяльність.

Відповідно до п.п. 7 та 16 п. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» освітня діяльність - це діяльність вищих навчальних закладів, що провадиться з метою забезпечення здобуття вищої, післядипломної освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів вищої освіти та інших осіб. Вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Пунктом 1 ст. 24 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що освітня діяльність у сфері вищої освіти провадиться вищими навчальними закладами, науковими установами (для підготовки фахівців ступеня доктора філософії) на підставі ліцензій, які видаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України згідно з цим Законом.

Як вбачається зі Статуту та витягу з ЄДРПОУ, видом діяльності Фізкультурно-оздоровчого закладу «Плавальний басейн «Купава» є функціонування спортивних споруд; діяльність із забезпечення фізичного комфорту; діяльність інших засобів тимчасового розміщування та надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, тобто послуг із здобуття освіти заклад не надає.

Як зазначено вище предметом спірного Договору від 06.04.2015 № 16/т є надання відповідачем 2 послуг з експлуатації спортивної споруди - плавального басейну, яка використовувалася відповідачем 1.

У даному випадку виконавцем послуг за спірним договором є відповідач 2, який відповідно до його установчих документів не є закладом освіти, не надає освітніх послуг, відповідно, не має ліцензії на надання таких послуг і посад тренерів-викладачів у штатному розписі. У свою чергу відповідач 1, який є закладом освіти та має відповідну ліцензію, використовував спортивну споруду відповідача 2 з метою здійснення освітньої діяльності.

Тобто, в умовах договору не зазначено, що така експлуатація плавального басейну здійснюється з метою проведення занять для дітей, учнів і студентів.

За таких обставин надані відповідачем 2 за спірним Договором послуги не підпадають під дію положень п.п. «й» п. 197.1.2 ст. 197.1 Податкового кодексу України, що свідчить про правомірність включення відповідачем 2, який є платником ПДВ, сум податку на додану вартість у вартість наданих послуг.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 911/1377/17 за позовом Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації до Комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради "Броварське вище училище фізичної культури" та Фізкультурно-оздоровчого закладу "Плавальний басейн "Купава" про визнання недійсним в частині сплати податку на додану вартість укладеного між відповідачами договору від 04.03.2016 № 10/т про закупівлю товарів за державні кошти; зобов'язання повернути фактично сплачене за спірним договором ПДВ в сумі 83 299,99 грн.

Крім того, у вказаній постанові від 18.04.2018 у справі № 911/1377/17 Верховний Суд звернув увагу, що п.п. 61.3 ст. 61 Податкового кодексу України містить пряму заборону органам прокуратури проводити перевірки суб'єктів підприємницької діяльності з питань оподаткування, оскільки повноваження щодо здійснення податкового контролю є виключною компетенцією відповідних контролюючих органів доходів і зборів.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказаний пункт 3.1. Договору в частині включення суми ПДВ до ціни договору не суперечить чинному законодавству, а тому вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору від 06.04.2015 про закупівлю за державні кошти послуг, частині сплати податку на додану вартість, передбаченого пунктом 3.1. Договору та повернення суми податку на додану вартість є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, прокурор у позові просив зобов'язати відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн., тобто заявлені до стягнення з відповідача кошти за своєю правовою природою є сумою нарахованого та сплаченого податку на додану вартість. При цьому прокурор посилався на положення ст. 1212 ЦК України.

У цьому спорі спірна сума є сумою податку на додану вартість, утриманого і перерахованого, як зазначає відповідач 2, і це не спростовано прокурором, до Державного бюджету України.

Порядок нарахування податку, сплати і повернення регулюється спеціальними нормами податкового законодавства, спори з питань оподаткування не відносяться до компетенції господарських судів і вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 911/1481/17 із вказівкою, що вищезазначене підлягає урахуванню при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн., оскільки спір в цій частині не відноситься до компетенції господарського суду та роз'яснив, що оскільки ці кошти за своєю правовою природою є сумою нарахованого та сплаченого податку на додану вартість, а тому такий спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказаний пункт 3.1. Договору в частині включення суми ПДВ до ціни договору не суперечить чинному законодавству, а тому вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору від 06.04.2015 про закупівлю за державні кошти послуг, частині сплати податку на додану вартість, передбаченого пунктом 3.1. Договору та повернення суми податку на додану вартість є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 фактично сплачений за Договором від 06.04.2015 податок на додану вартість у сумі 56 233,33 грн., оскільки спір в цій частині не відноситься до компетенції господарського суду та роз'яснив, що оскільки ці кошти за своєю правовою природою є сумою нарахованого та сплаченого податку на додану вартість, а тому такий спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2018 року у справі № 911/1481/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2018 р. у справі № 911/1481/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2018 р. у справі № 911/1481/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/1481/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.02.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді В.В. Сулім

М.А. Руденко