ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.02.2019 Справа № 905/2410/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В.

при секретарі судового засідання Барбаш Д.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро-Контракт» (49100, АДРЕСА_1, )

до відповідача: державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9, )

про стягнення 403 815,74 грн., з яких: 333 347,00 грн. основна заборгованість, 15 808,87 грн. 3% річних, 54 659,87 грн. інфляційні втрати, -

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за ордером серія КВ №401683 від 28.01.2019;

від відповідача: не зявився

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро-Контракт» звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення 403 815,74 грн., з яких: 333 347,00 грн. основна заборгованість, 15 808,87 грн. 3% річних, 54 659,87 грн. інфляційні втрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 30/17 від 27.03.2017 в частині несвоєчасного виконання зобовязань по оплаті поставленого товару, у звязку з чим позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 15, 16, 22, 525, 526, 625 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/2410/18; справу №905/2410/18 вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.01.2019.

Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

04.02.2019 від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява б/н від 29.01.2019 про уточнення (збільшення) позовних вимог та про розгляд справи в порядку загального провадження. Як вбачається зі змісту вказаної заяви, представник позивача просить розглядати справу №905/2410/18 у порядку загального позовного провадження, а також прийняти дану заяву як доповнення (уточнення позовних вимог) до позовної заяви позивача, шляхом збільшення позовних вимог на суму витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких попередньо визначений у сумі 80 845,61 грн.

Ухвалою суду від 18.02.2019 у задоволенні заяви від 29.01.2019 судом відмовлено. Відмовляючи в задоволенні вищезазначеної заяви, суд дійшов висновку, що ця заява не є уточненням (збільшенням) позовних вимог, а фактично є заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

18.02.2019 через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вважає відзив відповідача необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. 14.01.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував. У вказаному відзиві представник відповідача посилався на те, що згідно договору № 30/17 від 27.03.2017 та специфікації до нього відсутні та не визначені остаточні дати розрахунків. На думку представника відповідача, оскільки права та законні інтереси позивача у даному випадку не порушені, в останнього відсутнє право на звернення до суду за захистом своїх прав так як відсутній предмет спору. Крім того, умови укладеного між сторонами договору № 30/17 від 27.03.2017 не містять положення про те, що 3% річних та інфляційні нарахування нараховуються за весь період часу, протягом якого не виконано зобовязання, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

27.03.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро-Контракт» (далі постачальник) та державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі покупець) було укладено договір № 30/17 (далі-договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах, викладених у даному договорі.

Найменування товару, його номенклатура, технічні характеристики вказуються у специфікації. Кожна специфікація з моменту її підписання є невідємною частиною даного договору (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору поставка товару здійснюється у строки та на умовах, визначених у специфікаціях.

Сторони встановили, що право власності на товар переходить до покупця після підписання накладної (акту приймання-передачі), після чого товар вважається поставленим постачальником та прийнятим покупцем (п. 2.3. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору ціни на товар визначаються відповідно до специфікацій.

Згідно п. 3.2. договору розрахунки за товар, що поставляється за даним договором, здійснюються у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника у строки, обумовлені у специфікаціях.

Відповідно до п. 9.1. договору даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017, а щодо взаєморозрахунків до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Вищезазначений договір підписано представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

На виконання умов договору № 30/17 від 27.03.2017 сторонами було підписано специфікацію, згідно якої постачальник зобовязався в травні 2017 року поставити товар покупцю на суму 333 347,00 грн. з урахуванням ПДВ, а саме: ролик РКМ 159х420 у кількості 200 штук за ціною 1146,60 грн./1 шт на суму 229 320,00 грн. та ролик РКМ 159х1350 у кількості 55 штук за ціною 1891,40 грн./1 шт на суму 104027,00 грн., а покупець прийняти та оплатити протягом 5 календарних днів з моменту поставки продукції на склад покупця.

Зазначене спростовує твердження відповідача про те, що договором № 30/17 від 27.03.2017 укладеного між сторонами відсутні та не визначені остаточні дати розрахунків.

Умови поставки: поставка товару здійснюється на умовах DDP відповідно до Правил «ІНКОТЕРМС-2010», строк поставки: травень 2017.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору 06.05.2017 постачальником поставлено на матеріальний склад покупця ролик РКМ 159х420 у кількості 200 штук за ціною 1146,60 грн./1 шт на суму 229 320,00 грн. та ролик РКМ 159х1350 у кількості 55 штук за ціною 1891,40 грн./1 шт на суму 104027,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 231 від 06.05.2017 на загальну суму 333 347,00 грн.

Вказаний товар був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом останнього на видатковій накладній № 231 від 06.05.2017 без зауважень та заперечень.

Наряд чи довіреність на отримання ТМЦ на імя представника відповідача до позовної заяви не додано, проте відсутність наряду/довіреності за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.06.2015 у справі №903/679/14.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача за вищевказаним договором не спростований.

Разом із цим, станом на 10.12.2018 відповідачем не проведено оплати за отриманий товар, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань і застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ним, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договору №30/17 від 27.03.2017.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України та ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір № 30/17 від 27.03.2017 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Позивач у позовній заяві зазначає, що за домовленістю сторін оплата поставленого товару повинна була бути здійснена протягом 5 календарних днів з моменту поставки продукції на склад покупцю.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 3.2. договору розрахунки за товар, що поставляється за даним договором, здійснюються у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника у строки, обумовлені у специфікаціях.

Умовами п.1 специфікації б/н від 27.03.2017 до договору визначено умови оплати протягом 5 календарних днів з моменту поставки продукції на склад покупця.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, за висновками суду, строк виконання грошового зобов'язання у спірних правовідносинах визначається за правилами статті 692 Цивільного кодексу України, тобто оплата товару за накладними пов'язана з моментом його прийняття.

З огляду на викладене, відповідач остаточно повинен був розрахуватись протягом 5 календарних днів з моменту прийняття товару за видаткової накладною №221 від 06.05.2017, тобто до 11.05.2017 включно.

Окрім того, відповідач у встановленому договором порядку не відмовився від прийняття поставлених товарів та не повідомив продавця про будь-які недоліки чи невідповідності. Будь-яких актів невідповідності з приводу поставленого товару сторони не надали.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем товару за договором №30/17 від 27.03.2017 та специфікації б/н від 27.03.2017 до нього, згідно видаткової накладної № 231 від 06.05.2017 у останнього виникло зобовязання з його оплати.

Сплату вищевказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Таким чином, відповідач свої зобовязання за договором №30/17 від 27.03.2017 щодо оплати поставленого товару в обумовлені договором строки не виконав, а отже прострочив виконання зобовязання у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 333 347,00 грн.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 12.05.2017 по 10.12.2018 нараховано 3 % річних в сумі 15 808,87 грн. та інфляційні втрати в сумі 54659,87 грн. за період з травня 2017 по жовтень 2018.

Згідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 254 Цивільного кодексу України визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов'язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов'язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов'язання.

3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов'язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Перевіривши розрахунок 3% річних за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично невірним, на підставі чого зробив власний розрахунок. Згідно здійсненого судом розрахунку сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 15 836,27 грн. Враховуючи, що згідно ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в межах заявленої суми 15 808,87 грн. за період з 12.05.2017 по 10.12.2018

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за період з травня 2017 по листопад 2018 в розмірі 54 659,87 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що позивач безпідставно збільшив період нарахування інфляційний втрат, оскільки, зважаючи на порядок формування індексу інфляції (впродовж усього календарного місяця та за цілий місяць) період нарахування має визначатися цілими місяцями, починаючи з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж (абз.3 п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013).

Приймаючи до уваги, що згідно умов укладеного між сторонами договору оплата поставленого товару повинна була бути здійснена до 12.05.2017, період нарахування інфляційних втрат повинен визначатися з червня 2017. Згідно здійсненого судом перерахунку інфляційні втрати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складають 49 680,52 грн. за період з червня 2017 по жовтень 2017.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Відтак з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 5982 грн. 55 коп.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 80 845,61 грн. витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно приписів ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В підтвердження надання адвокатських послуг позивачу було надано суду свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000110, договір №86 від 12.12.2018 про надання правової допомоги, ордер на надання правової допомоги серії КВ №401683 від 12.12.2018 р. на ОСОБА_1 на надання правової допомоги, в тому числі в господарському суді Донецької області, заявку на отримання правової допомоги, в тому числі по справі 905/2410/18 від 22.01.2019, проміжний акт про виконання заявки на отримання правової допомоги № 21 від 28.01.2019, заявку на отримання правової допомоги по справі № 905/2410/18 від 28.01.2019, попередній розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу за договором про надання правової допомоги від 12.12.2012 № 86, рахунок на оплату № 4 від 28.01.2019 на суму 24 000,00 грн., платіжне доручення №268 від 29.01.2019 на суму 24 000,00 грн.

Згідно попереднього розрахунку суми витрат на професійну правничу допомогу за договором про надання правової допомоги від 12.12.2012 № 86 на підставі договору про надання правової допомоги було надано наступні послуги: вивчення матеріалів справи №905/2410/18, наданих клієнтом; робота з судовою практикою по справах, де відповідачем є державне підприємство вугільної галузі; підготовка процесуальних документів (заяви про ознайомлення з матеріалами справи, про розгляд справи у порядку загального провадження, про збільшення позовних вимог (на суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу), відповідь на відзив на позовну заяву; участь у судових засіданнях, забезпечення ознайомлення з матеріалами справи 905/2410/18 та забезпечення участі у судовому засіданні, в т.ч.: вартість послуг з відрядження адвоката з м. Києва до м. Харків, поїздка до суду по м. Харків та ознайомлення з матеріалами справи № 905/2410/18 у приміщенні суду. Фактичний час 21 година, до погодження 8 годин, в т.ч. добові, зарплата адвоката в АО та нарахування ЄСВ, транспортні послуги по м. Харків та Київ, послуги звязку, вартість залізничних квитків. На виконання вищевказаних дій було витрачено 23 години.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом ОСОБА_1 здійснювалось ознайомлення з матеріалами справи № 905/2410/18, була підготовлена заява від 29.01.2019 про уточнення (збільшення) позовних вимог позивача у справі № 905/2410/18 про розгляд справи у порядку загального провадження; про ознайомлення з матеріалами справи, підготовлена відповідь на відзив відповідача від 15.02.2019. Крім того, адвокат ОСОБА_1 брала участь в судових засіданнях 04.02.2019 та 18.02.2019, в яких надавала пояснення по суті заявленої заяви від 29.01.2019, пояснення по суті заявлених вимог та заперечення на відзив відповідача.

Однак, з огляду на те, що такі витрати у сумі 80 845,61 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченого ним часу на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, оскільки позовна заява, в т.ч. розрахунок позовних вимог, готувалась та подавалась до суду без участі адвоката самим позивачем ТОВ фірма «Дніпро-Контракт», договір про надання правової допомоги від 12.1.2.2018 р. № 86 був укладений після написання позовної заяви, адвокат почав надавати зазначену вище правову допомогу після відкриття провадження по справі, враховуючи, що він був обізнаний про позицію позивача, нормативне-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 8 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро-Контракт» до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення 403 815,74 грн., з яких: 333 347,00 грн. основна заборгованість, 15 808,87 грн. 3% річних, 54 659,87 грн. інфляційні втрати, задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Дніпро-Контракт» (49100, АДРЕСА_1, ) заборгованість в сумі 333 347,00 грн., 3% річних в сумі 15 808,87 грн., інфляційні втрати в сумі 49 680,52 грн., судовий збір в сумі 5982 грн. 55 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 18.02.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.02.2019

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова