ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2019 р. Справа №926/295/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю Агроекс, б/н від 31.05.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/350/18 від 17.10.2018)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 25.04.2018, (підписане 05.05.2018), суддя Бутирський А.А.

у справі № 926/295/18

за позовом: публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 Аваль (надалі ПАТ ОСОБА_2 Аваль), м. Київ

до відповідача: виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю Агроекс (надалі ВК ТзОВ «Агроекс»), с. Шипинці Кіцманського району Чернівецької області

про стягнення 33 623,37 доларів США тіла кредиту, 16 536,83 доларів США відсотків та 365 523,33 грн. пені

та

за зустрічним позовом: ВК ТзОВ «Агроекс», с. Шипинці Кіцманського району Чернівецької області

до відповідача ПАТ ОСОБА_2 Аваль, м. Київ

про визнання договору поруки припиненим

за участю учасників справи:

від ПАТ ОСОБА_2 Аваль: ОСОБА_3 адвокат (довіреність № 111/18 від 26.03.2018, свідоцтво ВЛ № 1004 від 16.03.2018)

від ВК ТзОВ «Агроекс»: не зявився

ВСТАНОВИВ:

30.01.2018 ПАТ ОСОБА_2 Аваль звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ВК ТзОВ Агроекс про стягнення 50 160,20 доларів США заборгованості, з яких: 33 623,37 доларів США тіла кредиту, 16 536,83 доларів США відсотків, 365 523,33 грн пені, що виникли у результаті неналежного виконання гр. ОСОБА_4 умов генеральної кредитної угоди № 014/05/628 від 27.03.2008 і кредитного договору № 014/05/628/1 від 27.03.2008, та невиконання відповідачем умов договору поруки № 12/42-0-1/81 від 30.06.2011 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог а.с. 63-66).

19.02.2018 ВК ТзОВ Агроекс подало зустрічний позов до ПАТ ОСОБА_2 Аваль про визнання припиненим договору поруки №12/42-0-1/81 від 30.06.2011 (а.с. 80-85).

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 25.04.2018 у справі № 926/295/18 первісний позов задоволено. Стягнуто з ВК ТзОВ Агроекс на користь ПАТ ОСОБА_2 Аваль 33 623,37 доларів США основного боргу, 16 536,83 долари США відсотків, 365 523,33 грн. пені та 27 200,81 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Приймаючи рішення, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 (боржник) своїх зобовязань щодо належного виконання умов генеральної кредитної угоди №014/05/628 від 27.03.2008 та кредитного договору №014/05/628/1 від 27.03.2008 не виконав, кредитні кошти у повному обсязі не повернув, відсотки не сплатив. Відтак, оскільки основне зобовязання було забезпечене порукою, то в силу ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів та неустойки. В звязку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог про стягнення з поручителя 33 623,37 доларів США основного боргу та 16 536,83 доларів США відсотків за період з 27.03.2015 по 11.01.2018. А також задоволив вимогу про стягнення пені в розмірі 256 672,15 грн, яка нарахована на основний борг за період з 31.01.2017 по 11.01.2018, та 108 851,18 грн, яка нарахована на відсотки за аналогічний період, що передбачено п. 10.2 генеральної кредитної угоди №014/05/628 від 27.03.2008, п. 4.1.1 кредитного договору № 014/05/628/1 від 27.03.2008 та ст. 647, 649 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Проте, оскільки судом встановлено, що позивачем, в межах шестимісячного терміну, передбаченого ст. 559 ЦК України, з дня, коли ОСОБА_4 (боржник) повинен був виконати боргові зобов'язання - 26.03.2015, було пред'явлено позов (вимога) до позичальника та відповідача шляхом подання позову до суду, то відповідно відсутні підстави вважати договір поруки № 12/42-0-1/81 від 30.06.2011 припиненим.

Не погоджуючись з даним рішенням, ВК ТзОВ Агроекс подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову повністю, а зустрічний позов задоволити. Зокрема, скаржник стверджує, що позивач мав право звернутися із позовом в порядку господарського судочинства до поручителя в межах шестимісячного терміну з наступного дня після настання строку виконання основного зобовязання, тобто до 26.09.2015. А отже, апелянт вважає, що порука є припиненою на час звернення кредитора - 08.02.2018 з даною позовною вимогою до поручителя ВК ТзОВ «Агроекс». Що в свою чергу є підставою для відмови в первісному позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

ВК ТзОВ Агроекс явку уповноваженого представника в судове засідання Західного апеляційного господарського суду не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях представники скаржника доводи апеляційної скарги підтримали повністю.

Представник ПАТ ОСОБА_2 Аваль в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/4414/19 від 25.07.2018), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також представником долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості за кредитним договором та копію постанови Чернівецького апеляційного суду у справі № 718/725/15 від 21.12.2018 (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/944/19 від 11.02.2019).

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

27.03.2008 між ВАТ ОСОБА_2 Аваль (в подальшому змінено назву на ПАТ ОСОБА_2 Аваль) (кредитор) та ОСОБА_4, (позичальник) укладено генеральну кредитну угоду № 014/05/628, згідно якої кредитор, на підставі цієї генеральної кредитної угоди, зобов'язується надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є її невід'ємними частинами (а.с. 26-29).

Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 500 000,00 доларів США (п. 1.2 угоди). Термін дії кредитної угоди встановлено до 26.03.2015 (п. 1.3 угоди).

За порушення строків повернення кредитів, відсотків за користування кредитами, передбачених кредитними договорами, укладеними в рамках даної угоди, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення (п. 10.2 угоди).

27.03.2008 між ВАТ ОСОБА_2 Аваль (банк) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено кредитний договір № 014/05/628/1, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 500 000,00 доларів США, а позичальник приймає його та зобов'язується повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти (13,25 % річних) за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку (а.с. 30-34).

Відповідно до п.1.4.1.1 договору банк надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, цільового використання, строковості повернення та сплати за користування.

За порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору (п. 4.1.1 договору).

В продовж дії договору між сторонами було підписано ряд додатків, в яких наведено графік погашення кредитної заборгованості та сплати страхових внесків, виходячи із залишку заборгованості, таблиці визначення сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, в яких вказані окремі платежі на користь банку і страхової компанії (а.с. 35-52).

27.03.2008 між ВАТ ОСОБА_2 Аваль (банк) та ТзОВ «Агроекс» (поручитель) укладено договір поруки № 014/05/628/235, згідно з умовами якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед банком відповідати за зобовязаннями ОСОБА_4, які виникають з умов генерального кредитного договору № 014/05/628 від 27.03.2008 (а.с. 59-60).

30.06.2011 між ПАТ ОСОБА_2 Аваль (банк) та ТзОВ «Агроекс» (поручитель) укладено договір поруки № 12/42-0-1/81, за умовами якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед позивачем відповідати за зобовязаннями ОСОБА_4, які виникають з умов кредитного договору №014/05/628/1 від 27.03.2008 (а.с. 57-58).

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що у випадку невиконання ОСОБА_4 всіх або окремих взятих на себе зобовязань за кредитним договором, відповідач несе солідарну відповідальність перед позивачем за виконання боргових зобовязань у тому ж обсязі, що і ОСОБА_4, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків.

Із виписки з особового рахунку ОСОБА_4 вбачається, що останній у період 27.03.2008 - 01.04.2008 отримав від банку грошові кошти у сумі 500 000,00 доларів США. Проте, ОСОБА_4 свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, в звязку з чим в нього виник борг по основному зобовязанню у сумі 33 623,37 доларів США та відсотків у сумі 16 536,83 долари США (а.с. 67-72).

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору, керуючись умовами кредитного договору, договору поруки, 14.10.2014 банк надіслав на адреси ОСОБА_4М та ВК ТзОВ «Агроекс» претензії з вимогою протягом 30 днів погасити всю заборгованість станом на 13.10.2014 (а.с. 56).

Враховуючи, що вказані претензії були залишені без задоволення, банк 31.03.2015 подав позов до Кіцманського районного суду Чернівецької області до ОСОБА_4 та ТзОВ «Агроекс» про солідарне стягнення заборгованості по неповернутому кредиту, відсотків за користування кредитом та пені в розмірі 59 487,83 доларів США (а.с. 55-56).

20.04.2015 ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області у справі №718/725/15-ц відкрито провадження по цивільній справі за позовом ПАТ ОСОБА_2 Аваль до ОСОБА_4 та ВК ТзОВ Агроекс про стягнення заборгованості по неповернутому кредиту, відсотків за користування кредитом та пені (а.с. 54).

В процесі розгляду вказаної цивільної справи було призначено судову-економічну експертизу. Згідно висновку №3485 судово-економічної експертизи від 31.10.2017 по матеріалах цивільної справи № 718/725/15-ц заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем становить 33 623,37 доларів США по основному боргу та 13 656,27 доларів США відсотків (а.с. 16-25).

19.12.2017 ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області у цивільній справі № 718/725/15-ц позов ПАТ ОСОБА_2 Аваль до ВК ТзОВ Агроекс залишено без розгляду (а.с. 53).

Позивач стверджує, що у звязку із зміною процесуального законодавства, цивільний позов банку, що розглядався у Кіцманському районному суді Чернівецької області, був розєднаний і вимоги до юридичної особи ВК ТзОВ «Агроекс» було залишено без розгляду. З вказаних підстав банк подав позов окремо до ВК ТзОВ «Агроекс» до господарського суду Чернівецької області. При цьому звертає увагу на те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Враховуючи, що позов про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ВК ТзОВ «Агроекс» було подано до Кіцманського районного суду Чернівецької області в межах строку, передбаченого ст. 559 ЦК України, то відповідно станом на дату подання позову в порядку господарського судочинства, порука не є припиненою.

В свою чергу ВК ТзОВ «Агроекс» заперечує первісний позов з підстав не предявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, а саме до 26.09.2015. Вважає, що в даному випадку відсутній обовязок поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. Оскільки, заявивши даний позов 08.02.2018, кредитор заявив таку вимогу після спливу строку виконання основного зобовязання, що є підставою для відмови у задоволенні позову у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. В звязку з чим ВК ТзОВ «Агроекс» заявив зустрічний позов про визнання договору поруки № 12/42-0-1/81 від 30.06.2011 припиненим.

ПАТ ОСОБА_2 Аваль заперечує проти зустрічного позову, вважає його безпідставним, оскільки банком були дотримані строки звернення до суду цивільної юрисдикції із обєднаними позовними вимогами, як до позичальника фізичної особи, так і до поручителя юридичної особи.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, ч.2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як зазначалося вище, факт надання банком кредитних коштів позичальнику ОСОБА_4 у сумі 500 000,00 доларів США підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Проте ОСОБА_4 свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, в звязку з чим в нього виник борг по основному зобовязанню у сумі 33 623,37 доларів США та відсотків у сумі 16 536,83 долари США (а.с. 67-72).

У п. 4.1.1 кредитного договору зазначено, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Аналогічна умова міститься в п.5.1 договору поруки № 12/42-0-1/18 від 30.06.2011.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

У п. 1.9.1 кредитного договору зазначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором та/або умов договору поруки. При цьому виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

За змістом п.3.4 договору поруки № 12/42-0-1/81 від 30.06.2011 вбачається, що у випадку невиконання боржником повністю або частково всіх або окремих боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, банк має право звернутися до поручителя з письмовою вимогою про виконання боргових зобовязань в повному обсязі чи в частині.

Частиною 1 ст. 543 ЦК України унормовано, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору, керуючись умовами кредитного договору, договору поруки, 14.10.2014 банк надіслав на адреси ОСОБА_4М та ВК ТзОВ «Агроекс» претензії з вимогою протягом 30 днів погасити всю заборгованість станом на 13.10.2014 (а.с. 56).

Докази здійснення позичальником чи відповідачем оплати після отримання вказаної вимоги у матеріалах справи відсутні.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно розрахунку позивача, станом на момент подання даного позову (24.01.2018) сума заборгованості заявлена до стягнення становить:

- 33 623,37 доларів США тіло кредиту;

- 16 536,83 доларів США відсотків за користування кредитними коштами;

- 365 523,33 грн пені, яка нарахована за період з 31.01.2017 по 11.01.2018 (а.с. 13-15, 64-66).

При цьому, позивач, як доказ правильного розрахунку заявлених до стягнення сум покликається на висновок №3485 судово-економічної експертизи від 31.10.2017 по матеріалах цивільної справи № 718/725/15-ц, яким підтверджено заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем в розмірі 33 623,37 доларів США по основному боргу та 13 656,27 доларів США відсотків (а.с. 16-25).

Колегія суддів погоджується, що за відсутності доказів у справі №926/295/18 щодо погашення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 33 623,37 доларів США позичальником або поручителем, то позивачем така сума заявлена правомірно.

Однак, як вбачається з рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.06.2018 у справі № 718/725/15-ц, предметом розгляду якого було стягнення заборгованості з позичальника (ОСОБА_4М.) за спірним кредитним договором, суд стягнув з ОСОБА_4 на користь банку 27 232,37 доларів США по тілу кредиту та 13 656,27 доларів США по відсоткам. В цій частині постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.12.2018 залишено без змін (долучено до матеріалів апеляційного провадження).

Згідно пояснень позивача в судовому засіданні щодо різниці заявлених сум по тілу кредиту, то така виникла в звязку з частковою оплатою ОСОБА_4 вже в процесі розгляду цивільної справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що таких доказів ні позивачем, ні відповідачем до матеріалів справи № 926/295/18 не долучено.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на ч.2 ст. 554 ЦК України, згідно якої поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, обсяг зобовязань поручителя не може бути більшим від обсягу зобовязань позичальника. Оскільки порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, то відповідно такий правочин щодо встановлення забезпечення має юридичне значення тільки тоді, коли має юридичну силу основне зобов'язання.

Відтак, беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку до задоволення підлягає вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 27 232,37 доларів США по тілу кредиту. В решті стягнені 6 300,00 доларів США тіла кредиту слід відмовити в звязку з безпідставністю.

Щодо стягнення 16 536,83 доларів США відсотків за користування кредитними коштами, то колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 14.02.2018 у справі № 564/2199/15-ц, Верховний суд дійшов висновку, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Аналогічна позиція щодо правильного застосування норм права висловлена Великою палатою Верховного суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (п.54).

Враховуючи факт надіслання 14.10.2014 позивачем позичальнику та відповідачу вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту (кінцевим терміном повернення заборгованості є 30-ий день з дня направлення кредитором вимоги), суд зазначає, що позивачем змінено строк виконання зобовязання по кредитному договору, що залишилося станом на листопад 2014 року, зокрема, з кінцевого терміну повернення кредиту 26.03.2015 на 14.11.2014.

З детального аналізу поданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на момент предявлення вимоги у позичальника була відсутня заборгованість по відсотків за користування кредитними коштами. Такі нарахування здійсненні позивачем з 27.12.2014 по 11.01.2018 (а.с. 13-15). Тобто, вже після припинення дії договору.

Враховуючи наведені положення, правову позицію Верховного суду України та обставини даної справи, суд вважає, що, звертаючись з даним позовом, позивачем безпідставно здійснено нарахування відсотків після 14.11.2015 звернення з вимогою дострокового повернення всієї суми заборгованості по кредиту. В звязку з чим вимога позивач про стягнення 16 536,83 доларів США відсотків за користування кредитними коштами до задоволення не підлягає.

Аналогічного висновку суд доходить щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 365 523,33 грн пені, яка нарахована у відповідності до п.4.1.1 кредитного договору, оскільки згідно розрахунку така сума розрахована в період з 31.01.2017 по 11.01.2018, тобто, після припинення дії договору.

Велика палата Верховного суду у п. 81 постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 зазначила, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої неустойки за один рік до його звернення до суду.

Відтак, у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 365 523,33 грн слід відмовити.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення частково, а саме до задоволення підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 27 232,37 доларів США по тілу кредиту. В решті заявлених вимог слід відмовити за безпідставністю.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсним договору поруки № 12/42-0-1/81 від 30.06.2011, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті251,252 ЦК України).

Пунктом 6.1 договору поруки № 12/42-0-1/81 передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі.

Тобто, умови договору поруки зазначені у пункті 6.1 про його дію до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 06.02.2019 у справі № 461/6503/16-ц, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2015 до Кіцманського районного суду Чернівецької області позивачем була подана позовна заява про стягнення заборгованості по кредитному договору до ОСОБА_4 та ВК ТзОВ «Агроекс». Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20.04.2015 відкрито провадження по справі №718/725/15-ц (а.с. 54-56).

Тобто, позивачем, в межах шестимісячного терміну, передбаченого ст. 559 ЦК України, з дня, коли ОСОБА_4 повинен був виконати боргові зобов'язання, був пред'явлений позов (вимога) до позичальника та відповідача шляхом подання позову до суду.

Судом також встановлено, що у звязку із зміною процесуального законодавства (з 15.12.2017 набув чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII) ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.12.2017 у цивільній справі № 718/725/15-ц позов ПАТ ОСОБА_2 Аваль до ВК ТзОВ Агроекс залишено без розгляду (а.с. 53).

Відтак, твердження скаржника про те, що подаючи позов до господарського суду 08.02.2018 позивач звернувся поза межами шестимісячного терміну визначеного ст. 559 ЦК України, в звязку з чим договір поруки є припиненим, судом не береться до уваги, оскільки спростовується вищенаведеним.

З огляду на викладене, відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим, в звязку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволені зустрічних позовних вимог.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення в цій частині відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в зустрічній позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

В свою чергу первісний позивач належними та допустимими доказами підтвердив свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає. Разом з тим, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню в частині задоволення первісних позовних вимог, в решті - залишенню без змін.

Судові витрати.

За змістом ст.123 ГПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Статтею 129 ГПК України унормовано, що у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що первісний позов підлягає до задоволенню частково, то відповідно судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача (ст. 129 ГПК України).

Враховуючи, що в задоволені зустрічних позовних вимог відмовлено, в цій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін, витрати по сплаті судового збору покладаються на зустрічного позивача.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 25.04.2018 у справі № 926/295/18 в частині задоволення первісного позову в частині стягнення 6 300,00 доларів США основного боргу, 16 536,83 доларів США відсотків, 365 523,33 грн пені скасувати. В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В частині стягнення 27 323,37 доларів США основного боргу залишити без змін.

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю Агроекс (, с. Шипинці, Кіцманського району, Чернівецької області) на користь (Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 Аваль, , вул. Лескова, 9, м. Київ) судового збору за подання позовної заяви в розмірі 11 829,63 грн.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

ОСОБА_1