ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Справа № 903/498/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Максютинська Д.В.

за участю представників сторін:

Позивача: ОСОБА_1

відповідача 1: ОСОБА_2

відповідача 2: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Волинської області на рішення господарського суду Волинської області, від 12.11.18р. у справі № 903/498/18

(повний текст рішення складено 23.11.2018р., суддею В.М. Дем'як)

за позовом Керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави

до відповідача-1:Благодатної селищної ради

відповідача-2: Волинського обласного благодійного фонду Карітас-Волинь

про скасування рішення селищної ради №30/9 від 13.07.2015р., визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта нерухомого майна від 04.08.2015р. та повернення нежитлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

Позивач Керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Волинської області з позовом до Благодатної селищної ради (надалі відповідач 1) та до Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" (надалі відповідач 2), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про скасування рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/09 від 13 липня 2015 року "Про затвердження оцінки вартості майна нежитлового двоповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе"; визнання недійсним у повному обсязі договору купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року нерухомого майна, який укладено між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь"; зобов'язання Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" повернути нежитлове приміщення, а саме приміщення колишньої школи загальною площею 1645,00 кв.м., що знаходиться за адресою: 45490, Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3 у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради.

Рішенням господарського суду Волинської області (суддя Дем'як В.М.) від 12 листопада 2018 року у справі №903/498/18 у позові відмовлено.

Вказане рішення мотивоване тим, що в процесі розгляду даного спору прокурором не доведено, та не надано належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження порушення суперечності положень вищезазначеного рішення та договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будівлі бувшої школи в смт. Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе, інтересам держави, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільствам на момент укладення договору, які могли б слугувати підставою для визнання їх недійсними, аналогічно, як і не доведено та не підтверджено порушення інтересів держави укладенням та виконанням такого договору сторонами.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Заступник прокурора Волинської області звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду Волинської області від 12 листопада 2018 року у справі №903/498/18 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задоволити повністю. Прокуратура області не погоджується з рішенням господарського суду Волинської області, оскільки воно є необгрунтованим та незаконним через неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що з огляду на статтю 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах українського народу- членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки покликаний ці інтереси захищати. На час подання позову прокурор є єдиним органом державної влади, який здійснює нагляд (контроль) у формі представництва за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог чинного законодавства України при прийнятті рішень, віднесених до їх компетенції, у тому числі щодо відчуження юридичним і фізичним особам комунального майна. При цьому, керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури, звертаючись з позовом зазначав, що порушення інтересів держави, зокрема територіальної громади селища Благодатне її жителів, полягає у тому, що Благодатна селищна рада незаконно, усупереч вимогам статей 8, 10, 11, 18-2 Закону України "про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", необгрунтовано, без дотримання принципів гласності, прозорості та конкурентності, без проведення процедур аукціону (конкурсу), відчужила нежитлове приміщення колишньої школи на користь єдиного покупця Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", чим не забезпечила ефективного використання комунального майна, надходження більшої суми коштів від його продажу до місцевого бюджету, що прямо впливає на стан економічних, у тому числі бюджетних інтересів територіальної громади.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що наведені незаконні дії Благодатної селищної ради прямо суперечать інтересам територіальної громади, з урахуванням того, що в матеріалах справи міститься довідка комерційно-експертної фірми "Експертиза-тоутал" від 03 вересня 2018 року про можливу ринкову вартість проданого майна, яка становить понад 3 млн.грн., при тому, що приміщення колишньої школи реалізовано на користь Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" лише за 479792 грн.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що дотримавшись установленого Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" порядку продажу спірного нежитлового приміщення, орган місцевого самоврядування міг наповнити бюджет селищної ради на досить значну суму, чим забезпечити ефективне використання комунального майна та дійсно діяти в її інтересах, оскільки нерухоме майно, що належить територіальній громаді є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування (частина 3 статті 16, частина 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 грудня 2018 року у справі №903/498/18 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду на 06 лютого 2019 року об 10:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 лютого 2019 року у справі №903/498/18 оголошено перерву в судовому засіданні до 20 лютого 2019 року об 11:00 год; зобов'язано Благодатну селищну раду забезпечити явку представника в наступне судове засідання; зобов'язано Благодатну селищну раду подати через канцелярію суду пояснення щодо існування чи відсутності затвердженого порядку відчуження майна комунальної власності та докази права власності на спірне приміщення школи по вул.Лесі Українки, 3.

20 лютого 2019 року від Благодатної селищної ради на виконання вимог суду надійшли письмові пояснення у яких зазначено, що порядок відчуження майна комунальної власності не затверджувався. Селищна рада не володіє документами щодо права власності на приміщення школи на вул. лесі Українки, 3, оскільки ці приміщення були продані ВОБФ "Карітас Волинь", і селищна рада більше не є їх власником.

Безпосередньо в судових засіданнях прокурор повністю підтримала вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі. Представники відповідачів заперечили проти апеляційної скарги, вважають оскаржуване рішення законим та обгрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду скасуванню.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 червня 2015 року між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" укладено договір №51 оренди майна, що належить до комунальної власності територіальної громади селища Жовтневого, з правом подальшого викупу.

Згідно з пунктом 1.1. якого орендодавець на підставі рішення №25/7 від 24 жовтня 2014 року "Про оренду нежитлового приміщення" передає, а орендар приймає в безкоштовне орендне користування (з правом викупу по залишковій вартості) комунальне майно: двохповерхове нежитлове приміщення площею 1645,0 кв.м., розміщене за адресою: 45490, Волинська область, м. Нововолинськ, смт. Жовтневе, вул. Л.Українки, 3 на двох поверхах двохповерхового приміщення бувшої школи №8, що перебуває на балансі Жовтневої селищної ради, вартість якого визначена за розрахунком станом на 01 січня 2015 року і становить 583512,00 грн. Майно належить орендодавцю на праві комунальної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області 08 червня 2015 року, індексний номер 38675855. Державна реєстрація права власності проведена Реєстраційною службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області від 08 червня 2015 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 07.

Згідно з пунктом 1.2. договору майно передається в оренду з метою створення реабілітаційно-рекреаційного молодіжного центру.

Пунктом 10.1. договору сторони передбачили, що договір укладено на сорок дев'ять років і діє з 19 червня 2015 року до 18 червня 2064 року.

На замовлення Жовтневої селищної ради міста Нововолинська Волинської області проведено оцінку приміщення загально-освітньої шкоди №8 загальною площею 1645,0 кв.м., літери А-2 експертом ФОП ОСОБА_5, відповідно до якої ринкова вартість даного приміщення станом на 07 липня 2015 року складає 479792,00 грн. /т.1, а.с. 23-37/.

Рішенням №30/9 від 13 липня 2015 року Жовтнева селищна рада затвердила оцінку вартості нежитлового приміщення двохповерхової будівлі бувшої школи смт. Жовтневе, що перебуває у власності територіальної громади загальною площею 1645,0 кв.м., яке знаходиться в оренді Волинського обласного благодійного фонду "Карітас Волинь" з правом викупу згідно договору НАО 271363 від 19 червня 2015 року в сумі 479792,0 грн. для відчуження шляхом продажу.

Пунктом 2 вказаного рішення Жовтнева селищна рада дала згоду на відчуження вищевказаного приміщення шляхом його продажу Волинському обласному благодійному фонду "Карітас-Волинь" для реконструкції під Регіональний центр Паліативної допомоги імені Святого рівноапостольного князя ОСОБА_4 /т.1, а.с. 44/.

04 серпня 2015 року між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" на підставі вищезазначеного рішення укладено договір купівлі-продажу, згідно з пунктом 1.2 якого відчужено приміщення колишньої школи, що знаходиться в смт. Жовтневе м.Нововолинська по вулиці Л.Українки, будинок 3, загальною площею 0,6220 га, кадастровий номер :04:008:0017, згідно даних витягу №НВ-015, наданого Відділом Держземагенства у місті Нововолинську 29 липня 2015 року /т.1, а.с.38-41/.

Відповідно до пункту 1.3 договору, сторонами визначено, що предмет договору належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно за номером: 9941881, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майно 07 згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень сформованого Державним реєстратором Реєстраційної служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області ОСОБА_6 від 08 червня 2015 року за №38675855.

Згідно з пунктом 2.1 договору продаж приміщення здійснено відповідно до звіту про оцінку приміщення загально-освітньої школи №8 загальною площею 1645,0 кв.м., літера А-2 за ціну в сумі 479792,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення ВОБФ "Карітас-Волинь" перерахував кошти в сумі 499792,00 грн. Управлінню Державної казначейської служби України у м.Нововолинську ГУДКСУ у Волинській області: 8, Жовтневе С-Щ/Р 31030000, ЄКПО 37950540 з призначенням платежу, надходження від відчуження майна, що знаходиться у комунальній власності /т.1, а.с 47/.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №126617181 сформованою 06 червня 2018 року, договір купівлі-продажу приміщення колишньої школи, загальною площею 1645 кв.м., серія та номер: 2604, зареєстрований 04 серпня 2015 року приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23394546 від 04 серпня 2015року, форма власності приватна, власники - Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь", /т.1, а.с.42/.

Звертаючись з позовом до суду прокурор зазначив, що відповідачами недотримано законодавчо визначеної процедури передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", яка передує підписанню договору купівлі-продажу, що є підставою для визнання даного договору та рішення селищної ради недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України. На думку прокурора, прийняте рішення Жовтневої селищної ради №30/9 від 13 липня 2015 року і укладення договору купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна від 04 серпня 2015 року порушує економічні інтереси держави, що полягає у позбавленні права власності територіальної громади смт. Благодатне, м. Нововолинська на спірне житлове приміщення, а відтак з метою захисту інтересів територіально громади прокурор пред'явив позов до суду із процесуальним статусом позивача.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що прокурором не доведено, та не надано належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження порушення суперечності положень вищезазначеного рішення та договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будівлі бувшої школи в смт. Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе, інтересам держави, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільствам на момент укладення договору, які могли б слугувати підставою для визнання їх недійсними, аналогічно, як і не доведено та не підтверджено порушення інтересів держави укладенням та виконанням такого договору сторонами.

Однак колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду не може погодитись з такими висновками з огляду на наступне.

В силу статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 5 статті 55 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкованого у суб'єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов'язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов'язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як встановлено колегією суддів, на правовідносини щодо прийняття рішення Жовтневої селищної ради №30/9 від 13 липня 2015 року "Про затвердження оцінки вартості майна - нежитлового двохповерхового приміщення будівлі бувшої школи смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе", а також на правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу цього комунального майна від 04 серпня 2015 року поширюється правовий механізм приватизації невеликих державних підприємств.

Відповідно до частини 2 статті 327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно пункту 30 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенції сільської, селищної міської ради належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності.

У відповідності до частин 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Крім цього, доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Згідно частини 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 3, 6 статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Фонд державного майна України, Верховна ОСОБА_8 Автономної Республіки Крим, місцеві ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу.

Включення об'єктів малої приватизації до переліків, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця.

З прийняттям рішення про включення об'єкта до одного з переліків, зазначених у частині першій цієї статті, стосовно нього застосовуються обмеження та вимоги, визначені частиною п'ятою статті 12 Закону України "Про приватизацію державного майна".

За приписами частини 1 статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації.

Підготовка об'єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які встановлюють ціну продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об'єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об'єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; готують та публікують інформацію про об'єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; проводять у разі необхідності реорганізацію або ліквідацію державного підприємства; замовляють у разі потреби проведення екологічного аудиту; замовляють проведення робіт із землеустрою.

Для забезпечення виконання зазначених функцій органи приватизації можуть залучати відповідні організації та спеціалістів у порядку і на умовах, що встановлюються Фондом державного майна України.

Покупець, який у встановленому порядку подав заяву про приватизацію підприємства, може за власний рахунок замовити проведення аудиторської перевірки фінансового стану зазначеного підприємства.

За рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об'єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об'єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об'єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки (стаття 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)").

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об'єкта приватизації та його місцезнаходження.

Згідно частини 1 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об'єкта передбачено законодавчими актами.

З письмових пояснень голови Благодатної селищної ради від 20 лютого 2019 року вбачається, що порядок відчуження об'єктів комунального майна не затверджувався.

Пояснення представників відповідачів та матеріали справи свідчать, що аукціон та конкурс з приводу укладення договорів оренди та договорів купівлі-продажу Жовтневою селищною радою не проводився.

Аналізуючи приписи статей 7, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" слід дійти висновку про те, що приватизація об'єктів нерухомого майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об'єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід'ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що приватизація державного майна (далі - приватизація) - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Одними із основних принципів приватизації є принцип законності та забезпечення конкурентності продажу (стаття 2 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Статтею 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" вказано, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

При цьому, з досліджено судом апеляційної інстанції вбачається, що Благодатною селищною радою всупереч статті 10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", згідно з якою відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об'єкта приватизації та його місцезнаходження, порушуючи принцип прозорості та рівності, здійснено продаж приміщення колишньої школи, чим у свою чергу позбавлено інших суб'єктів отримати вказаний об'єкт нерухомого майна у приватну власність.

Відчужуючи об'єкт нерухомого майна - приміщення колишньої школи загальною площею 1645 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки 3, Благодатною селищною радою не було дотримано порядку відчуження, визначеного Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час такого відчуження.

Доводи відповідачів про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" не беруться до уваги, з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання для цілей оренди майна.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" об'єкти малої приватизації поділяються на три групи: групу А, групу Д та групу Ж.

Відповідачі покликаються на те, що нежитлове приміщення колишньої школи загальною площею 1645 кв.м., що знаходиться у м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки 3 не відноситься до обєктів групи А, зазначаючи, що його можна віднести як до групи Д, так і до групи Ж.

Однак, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", об'єкти групи Д - це об'єкти незавершеного будівництва, законсервовані об'єкти, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно - приміщення колишньої школи не можна віднести до об'єктів незавершеного будівництва, оскільки вказане приміщення довгий час вже функціонувало як школа №8 в смт.Благодатне та згодом було передане на баланс Жовтневої (нині-Благодатної) селищної ради, тобто у комунальну власність селища та втратило своє функціональне призначення.

При цьому, для об'єктів незавершеного будівництва передбачений особливий порядок відчуження такого майна, що регулюється Законом України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва".

Згідно Положення про порядок консервації та розконсервації об'єктів будівництва, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлового-комунального господарства України від 21 жовтня 2005 року №2 (далі - Положення) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) - консервації підлягають об'єкти (будови), будівництво, введення в дію яких не забезпечене фінансуванням або технічний рівень яких не відповідає сучасним вимогам.

Відповідно до пункту 2.1 Положення, рішення про консервацію об'єкта (будови) приймаються органами виконавчої влади - головними розпорядниками бюджетних коштів, за поданням відповідних органів виконавчої влади - розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, та суб'єктами господарської діяльності -- замовниками (забудовниками) будівництва, які приймали рішення про будівництво об'єкта, що консервується.

З матеріалів справи колегією суддів вбачається, що консервація об'єкта не проводилась, воно було збудованим і функціонувало тривалий час, тому нежитлове приміщення колишньої школи не може відноситись до об'єктів приватизації групи Д.

Водночас, згідно статті 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" до об'єктів групи Ж відносяться об'єкти соціально-культурного призначення, в тому числі із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації.

За приписами статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до об'єктів соціально-культурного призначення належать об'єкти освіти, охорони здоров'я, фізичної культури та спорту, туризму, мистецтва і преси, телебачення, радіомовлення, видавничої справи; санаторно-курортні заклади, будинки і табори відпочинку, профілакторії; інші об'єкти, призначені для задоволення соціальних та культурних потреб громадян незалежно від вартості майна; об'єкти соціально-культурного призначення, що не включені до статутного капіталу господарських товариств, перебувають на балансі підприємств, якщо такі об'єкти не включено до складу майна, що передається у комунальну власність.

При цьому, стаття 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачає особливості проведення приватизації об'єктів групи Ж, у тому числі й подання пропозицій щодо включення таких об'єктів нерухомого майна до відповідних переліків, що підлягають приватизації, особливості погодження таких переліків та те, що об'єкти соціально-культурного призначення приватизуються єдиним майновим комплексом із збереженням профілю.

Тобто, враховуючи вищевикладене, основною умовою приватизації нежитлового приміщення колишньої школи загальною площею 1645 кв.м., що знаходиться у м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3 було б збереження освітнього профілю діяльності, однак при відчужені спірного майна така умова була відсутня як в оспорюваному рішенні №30/9 від 13 липня 2015 року так і в договорі купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року.

Таким чином, приміщення колишньої школи площею 1645 кв.м. не можна віднести до об'єктів групи Ж, оскільки воно втратило своє функціональне призначення, а матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження того, що останнім надавалися соціально культурні послуги зі збереженням свого профілю, зокрема, освітніх, пов'язаних зі здійсненням навчально-виховного процесу, на час продажу населенню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для цілей оренди майна.

Тобто, з врахуванням викладеного, таке право має орендар комунального майна при умові прийняття рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію орендованого майна і якщо орендарем здійснено поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи поліпшення приміщень колишньої школи, які передбачені Законом, орендарем не здійснювались, відповідно частка поліпшень перед укладенням договору купівлі-продажу не виділялась, експертизи щодо виділення таких поліпшень не проводились. Матеріали справи не містять доказів звернення Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" до селищної ради щодо надання дозволу на здійснення поліпшень.

Водночас, зі змісту наведених вище норм вбачається, що приватизація майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об'єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід'ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Таким чином, Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що діяв на час укладення договору-купівлі продажу, не передбачав можливості застосування спрощеного порядку викупу для орендаря орендованого майна шляхом укладення договору оренди з подальшим правом викупу.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та зважаючи на те, що Жовтневою селищною радою за відсутності затверджених переліків об'єктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки об'єкта комунальної власності до продажу, без здійснення невід'ємних поліпшень орендованого майна за згоди власника у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, всупереч приписів статей 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час прийняття рішення та укладення договору оренди, перевищивши встановлені статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" повноваження, прийнято оскаржуване рішення про згоду на відчудження майна та здійснено продаж двохповерхового приміщення площею 1645 кв.м. за адресою смт.Жовтневе, вул.Л.Українки, 3, чим позбавлено інших суб'єктів отримати вказане приміщення у приватну власність та можливості надходження до місцевого бюджету більшої суми коштів за об'єкт нерухомого майна комунальної власності.

При цьому судом враховується, що оцінка вартості майна, затверджена рішенням ради від 13.07.2015р. № 30/9 в сумі 479792 грн. з метою відчудження майна шляхом продажу, у зв'язку з чим оскаржуване рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/9 від 13 липня 2015 року "Про затвердження оцінки вартості майна-нежитлового двохповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селище Жовтневе" підлягає скасуванню в повному обсязі.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до пункту 1 статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна від 04 серпня 2015 року укладено з порушенням приписів статей 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час укладення договору оренди, без затвердження переліків об'єктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки об'єкта комунальної власності до продажу, без здійснення невід'ємних поліпшень орендованого майна за згоди власника у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вказаний договір на підставі статті 203 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним, оскільки продаж майна територіальної громади відбулась з порушенням законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи те, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна від 04 серпня 2015 року є обґрунтованою та підлягає до задоволення, на підставі статті 216 ЦК України є обґрунтованою і підлягає до задоволення вимога прокурора про повернення у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради приміщення колишньої школи площею 1645 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Нововолинськ, смт. Благодатне, вул.Л.Українки 3.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з висновками місцевого суду про те, що прокурором не доведено, та не надано належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження порушення суперечності положень вищезазначеного рішення та договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будівлі бувшої школи в смт. Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе, інтересам держави, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільствам на момент укладення договору, які могли б слугувати підставою для визнання їх недійсними, аналогічно, як і не доведено та не підтверджено порушення інтересів держави укладенням та виконанням такого договору сторонами, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

15 липня 2015 року набрав чинність розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, стаття 23 Закону, яка встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Згідно частини 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За приписами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_8 Європи від 27 травня 2003 року №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

Поряд з цим в контексті сфери правовідносин у даній справі, зокрема, набуття у власність майна комунальної власності, важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на комунальне майно в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям майна із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого таке майно вибуло з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 05 липня 2001 року, "Ріела та інші проти Італії" від 04 вересня 2001 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 наголосив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 звернув увагу на те, що, незважаючи на зміни у процесуальному законодавстві, підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99, де зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами, органів місцевого самоврядування, тощо.

З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, прокурором порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням суспільного інтересу.

Держава зацікавлена у дотриманні процедури набуття прав на комунальне майно, так само як і у дотриманні норм чинного законодавства.

Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості у набутті і реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб'єктів цивільних правовідносин.

У той же час незаконне, всупереч визначеному законодавством порядку, набуття громадянами прав на об'єкти комунальної власності не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26 липня 2018 року у справі №926/1111/15.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у ній покликається на те, що фактично звернення керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо відчуження нерухомого майна комунальної власності на користь третьої особи та повернення об'єкта нерухомості територіальній громаді, який вибув з її власності незаконно шляхом грубого порушення порядку та умов її відчуження, встановлених чинним законодавством.

Водночас, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес".

Отже, наведені вище норми законів та рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

При цьому, обґрунтовуючи звернення з позовом до суду, прокурор вказував на те, що він звертається до суду як позивач у зв'язку із виконанням ним функцій нагляду за додержанням вимог чинного законодавства (у формі представництва) Благодатною селищною радою, яка порушила вимоги чинного законодавства при відчуженні майна комунальної власності; інший будь-який орган, який здійснює контроль (нагляд) за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог чинного законодавства України при прийнятті рішень, віднесених до їх компетенції, у тому числі щодо відчуження юридичним і фізичним особам комунального майна, і відповідно має повноваження на звернення до суду з цих питань, відсутній; вважає, що на час подання позову прокурор є єдиним органом державної влади, який здійснює нагляд (контроль) за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог чинного законодавства України при прийнятті рішень, віднесених до їх компетенції, у тому числі щодо відчуження юридичним і фізичним особам комунального майна.

Також, прокурор зазначив, що вбачає порушення інтересів держави у тому, що Благодатна селищна рада незаконно, усупереч вимогам статей 8, 10, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державний підприємств (малу приватизацію)", статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", необґрунтовано, без дотримання принципів гласності, прозорості та конкурентності відчужила нежитлове приміщення колишньої школи на користь єдиного покупця - Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", чим не забезпечила ефективного використання комунального майна, що прямо впливає на стан економічних, у тому числі бюджетних інтересів територіальної громади.

Незаконне отримання Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" об'єкта комунальної власності (нежитлового приміщення) у власність порушує інтереси територіальної громади як частини держави у сфері ефективного використання комунального майна, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку реалізації прав на таке майно, нівелює визначені Законом України "Про приватизацію державного майна" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) правові, економічні та організаційні основи набуття його у власність та посягає на основи соціально орієнтованої ринкової економіки України.

Крім того, ринкова економіка країни в частині забезпечення сталого підходу до відчуження у приватну власність об'єктів комунальної власності орієнтована на конкурентний порядок відчуження прав на об'єкти такого нерухомого майна. Вказаний порядок обумовлений необхідністю найбільш ефективного та раціонального використання майна з метою задоволення потреб населення загалом або конкретної групи населення (у даному випадку територіальної громади) за умови мінімальних витрат з боку державного (комунального) сектору економіки. При дотриманні статті 19 Конституції України, згідно норм якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при дотриманні вимог Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", при відчуженні майна на конкурентних засадах територіальна громада селища могла б отримати відповідні кошти та відчужити приміщення комунальної форми власності на більш вигідних умовах, що відповідає державним інтересам.

Водночас, прокурор звертав увагу на те, що Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" не передбачено право органу місцевого самоврядування відповідної ради на звернення до суду з вимогою про скасування власних рішень, прийнятих радою, а також процесуально неможливо визначити позивачем той орган, рішення якого підлягає скасуванню.

Колегією суддів також прийнято до уваги лист Комерційно-експертної фірми "Експертиза-тоутал" №03/09/18 від 03 вересня 2018 року який долучений до матеріалів справи прокурором у якому зазначено, що орієнтовна ринкова вартість приміщення колишньої школи площею 1645 кв.м. яке розташоване за адресою: Волинська область, м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3 згідно даних, що оцінювач вибрав з інтернет сайтів, які розміщують оголошення про продаж подібного нерухомого майна та можливий дохід від здавання подібного майна в оренду становить в межах: 2714 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що прокурором обґрунтовано необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Зважаючи на вказане, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 272, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення господарського суду Волинської області від 12 листопада 2018 року у справі № 903/498/18 - задовольнити.

Рішення господарського суду Волинської області від 12 листопада 2018 року у справі №903/498/18 - скасувати. Прийняти нове рішення. Позов задовольнити.

Скасувати рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/09 від 13 липня 2015 року "Про затвердження оцінки вартості майна нежитлового двоповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт. Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе".

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року нерухомого майна, який укладено між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь".

Зобовязати Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" повернути нежитлове приміщення, а саме приміщення колишньої школи загальною площею 1645,0 кв.м., що знаходиться за адресою: 45490,Волинська обл., м. Нововолинськ, смт. Благодатне, вул. Л. Українки, 3 у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради.

Стягнути з Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" (45400, м.Нововолинськ, вул.Митрополита Шептицького, 18А, ) на користь Прокуратури Волинської області (43000, м.Луцьк, вул.Винниченка, 15) 5360,44 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Стягнути з Благодатної селищної ради (45490, смт.Благодатне, вул.В.Стуса, 16) на користь Прокуратури Волинської області (43000, м.Луцьк, вул.Винниченка, 15) 5360,44 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/498/18 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "26" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.