ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3309/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК-Логістик", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Старк", с. Старовірівка
про стягнення 34209,21 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - Гордієнко С.Д.

відповідача - Кучеренко Т.І.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТК-Логістик", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Старк", в якому просить суд (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.02.2019, прийнятою судом до розгляду протокольною ухвалою від 04.02.2019) стягнути з відповідача на свою користь суму збитків у розмірі 34209,21 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, а саме п. 2.2.16 названого договору в частині надання експедитору з дати оформлення регіональними митними органами вантажної митної декларації копії накладних зі всіма штампами залізниць про відправку, прибуття, перетин кордону, а також штампами митних органів на прикордонному переході та станції призначення. Судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн., позивач просить суд покласти на відповідача.

21.12.2018 відповідачем до суду був наданий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову, зокрема, вказує на те, що позивачем до позову не надано жодного документального підтвердження понесених збитків в супереч п.п. 2.2.16, 8.13, 8.17 спірного договору; пунктом договору, на який саме посилається позивач як на начебто допущене відповідачем порушення, та і взагалі в цілому в договорі, не передбачено процес передачі накладної СМГС від клієнта до експедитора, що позбавляє права позивача стверджувати про зафіксований факт несвоєчасності надання ТОВ ВКФ "Старк" зазначеного документа. Позивачем не наведено жодного доказу щодо ненадання відповідачем по справі у встановлені договором строки накладної СМГС, а отже не доведено порушення вимог п. 2.2.16 договору щодо своєчасності представлення останньої.

15.01.2019 позивачем суду надана відповідь на відзив, в якій він виклав свої заперечення на твердження відповідача.

У судовому засіданні 13.02.2019 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 13.02.2019 представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд встановив наступне.

17.03.2016 між ТОВ "ТК-Логістик" (експедитор) та ТОВ ВКФ "Старк" (клієнт) був укладений договір №17032016 ПВ/ТЕ транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів, відповідно до п.1.1 якого, клієнт доручає, а експедитор приймає на себе обов'язки від свого імені та за рахунок клієнта здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів залізничним, автомобільним, водним та іншими видами транспорту по території України, країн СНД та інших держав.

Згідно п. п. 1.2 - 1.4 договору, вид та найменування вантажу, заявленого до перевезення згідно з даним договором, а також пункти відправлення та призначення вантажу зазначаються в протоколі погодження договірної ціни додатку, який є його невід'ємною частиною. Діяльність сторін регламентується діючими правилами "СМГС", міжурядовими та прикордонними залізничними Угодами, національним та міжнародним транспортним правом, законодавчими актами України. Виконуючи обов'язки за цим договором, згідно умов п. 1.1., експедитор може надавати такі види транспортно-експедиційних послуг як організація перевезення вантажів різними видами транспорту, організація робіт, пов'язаних з прийманням, накопиченням, подрібненням, складуванням, зберіганням, зважуванням, митним оформленням вантажів клієнта та інше, надавати у користування вагони, а також може укладати договори від свого імені, або вчиняти інші дії, необхідні для виконання зобов'язань, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2.3 договору, клієнт зобов'язаний здійснювати своєчасно оплату згідно умов договору, а також відшкодовувати витрати, які поніс експедитор, виконуючи надане йому клієнтом доручення.

Згідно п. 2.2.9 договору, клієнт зобов'язаний сплачувати експедитору додаткові платежі та збори, невраховані при узгодженні вартості перевезення, необхідність яких виникла на шляху проходження вантажу, а також додаткові витрати, які виникли в результаті оголошення цінності вантажу, при наявності документального підтвердження.

Відповідно до п. 2.2.16 договору, у випадку ввезення вантажу на територію Російської Федерації клієнт зобов'язаний надати експедитору протягом 120 календарних днів з дати оформлення регіональними митними органами вантажної митної декларації наступні документи:

- накладна зі всіма штампами залізниць про відправку, прибуття, перетин кордону, а також штампами митних органів на погранпереході та станції призначення;

- вантажна митна декларація зі всіма додатками зі штампами митних органів, а саме: відміткою російського митного органу, виконуючого митне оформлення ввезення вантажу та прикордонного митного органу, через який вантаж був ввезений на територію Російської Федерації,

а у разі ненадання відшкодувати завдані експедитору у зв'язку з таким ненаданням збитки у повному обсязі, в тому числі, але не виключно, компенсувати сплачені експедитором 1) штрафні санкції (штрафи, пені тощо), 2) відшкодовані експедитором суми податків та зборів сплачених третіми особами у зв'язку з ненаданням їм експедитором з вини клієнта (вантажовідправника, вантажоотримувача) вищевказаних документів. Всі штампи на документах повинні бути чітко читабельні.

На виконання умов договору, позивачем у листопаді 2016 року надано послуги відповідачу, що пов'язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом з використанням власного чи залученого рухомого складу, з яких здійснено перевезення вантажу (пісок кварцовий, окрім будівельного) у 34 вагонах власності АО "ФГК", що прямували по маршруту слідування зі станції відправлення Старовірівка (430404 - Украйна) до станції призначення Орджонікидзеград (179102 - Російська Федерація). Вказані послуги підтверджуються підписаним сторонами Актом наданих послуг від 30.11.2016 №3590.

Крім того, у грудні 2016 року, позивачем надано послуги по організації перевезення вантажу (пісок кварцовий, окрім будівельного) у 10 (десяти) вагонах власності АО "ФГК", що прямували по маршруту слідування зі станції відправлення Старовірівка (430404 - Украйна) до станції призначення Орджонікидзеград (179102 - Российская Федерация). Вказані послуги підтверджуються підписаним сторонами Актом наданих послуг від 31.12.2016 №3816.

З метою надання послуг пов'язаних з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом з використанням власного чи залученого рухомого складу, позивачем укладено з АО "ФГК" договір транспортної експедиції від 01.10.2014 №ФГК-316-16, на умовах якого, позивачу для організації міжнародних перевезень надається залізничний рухомий склад, що належить або перебуває в оренді у АО "ФГК". На умовах п. 4.8 та п. 4.9 договору транспортної експедиції від 01.10.2014 №ФГК-316-16, при організації міжнародних перевезень, позивач зобов'язаний надати АО "ФГК" копії транспортних накладних зі всіма штампами залізниць про відправку, прибуття, перетин кордону, а також штампами митних органів на прикордонному переході та станції призначення, а у разі ненадання відшкодувати завдані АО "ФГК" у зв'язку з таким ненаданням документально підтверджені збитки.

Втім, на виконання обов'язків передбачених п. 2.2.16 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, відповідачем не надано позивачу підтверджуючих документів, а саме накладні СМГС по перевезенню вантажів у 21 вагоні, що належать АО "ФГК", з яких: у листопаді 2016 року непідтверджені перевезення 14 вагонів; у грудні 2016 року непідтверджені перевезення 7 вагонів.

Оскільки відповідачем, в порушення умов п. 2.2.16 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016 не надано позивачу копії накладних зі всіма відповідними штампами залізниць, позивачем було порушено умови п. 4.8 та п. 4.9 договору транспортної експедиції від 01.10.2014 №ФГК-316-16 перед АО "ФГК".

На відшкодування понесених витрат, зі сплати податків та зборів, АО "ФГК" направило в адресу позивача претензію від 24.04.2017 №21014/ФГКДЮ та рахунок на оплату витрат зі сплати податків та зборів. Зокрема, у вказаній претензії зазначено про те, що за наданими послугами за період з 01.11.2016 по 31.12.2016, клієнтом (позивач у справі) так і не надані документи з підтвердження 21 вагону, внаслідок чого експедитором (АО "ФГК") понесені додаткові витрати з оплати державних платежів які складають 75954,47 руб.

Вказані витрати позивачем відшкодовано 03.05.2017, що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 57).

Як вказує позивач у позовній заяві, відповідно до вищевикладених обставин, позивачу з вини відповідача завдано збитків у розмірі 34209,21 грн., у зв'язку з відшкодуванням позивачем суми податків та зборів, сплачених третіми особами - власником вагонів АО "ФГК" з підстав ненадання підтверджуючих документів (накладних СМГС).

Згідно п. 8.1 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, сторони несуть матеріальну відповідальність за не виконання або неналежне виконання своїх обов'язків за умовами цього Договору. У випадку порушень зобов'язань за Договором винна сторона повинна негайно усунути порушення, вжити заходів для усунення їх наслідків та відшкодувати завдані збитки.

Згідно п. 8.13 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, сплата клієнтом штрафів, передбачених даним договором, а також компенсація документально підтверджених витрат експедитора, що виникли у останнього через неналежне виконання клієнтом своїх зобов'язань за договором, здійснюється клієнтом на підставі рахунку експедитора протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту його отримання, з прикладенням розрахунку штрафу, для компенсації витрат - підтверджуючих документів.

Відповідно до п. 8.17 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, клієнт компенсує експедитору документально підтверджені витрати експедитора у вигляді сплачених штрафів, податків та зборів, що виникли з вини клієнта (вантажовідправника, вантажоотримувача), в т.ч. у зв'язку з неналежним виконанням ним умов даного договору.

15.02.2018 позивачем на адресу відповідача за вих. номером 1-06/804 був направлений рахунок на оплату від 15.02.2015 №312 на суму 34209,21 грн. та перелік з вагонами.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, відповідно до п. 9.3 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, позивачем на адресу відповідача була направлена претензія від 04.09.2018 за №1-06/874, в якій позивач вимагав від відповідача розглянути претензію та сплатити на розрахунковий рахунок суму боргу у розмірі 34209,21 грн.

Втім, претензія залишена відповідачем без задоволення.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 316 ГК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Аналогічні приписи містить стаття 929 ЦК України, а частиною другою зазначеної статті визначено, що Положення Глави 65 ЦК України поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. ст. 224, 225 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Системний аналіз ст. 22, 623 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України дозволяє дійти висновку, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) противоправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Суд зазначає, що у даному випадку:

- протиправна поведінка відповідача полягала в тому, що відповідач, в супереч умов договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016 (п. 2.2.16), не надав позивачу підтверджуючи документи, а саме накладні СМГС по перевезенню вантажів у 21 вагоні;

- збитки були завдані позивачу у розмірі 75954,47 рублів, що в еквіваленті складає 34209,21 грн., що підтверджується залученою до матеріалів справи копією претензії від 24.04.2017 №21014/ФГКДЮ направленої на адресу позивача АО "ФГК", рахунком на оплату №5189 від 24.04.2017 та платіжним дорученням від 03.05.2017 (а.с. 57);

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками полягає у тому, що в наслідок не надання відповідачем підтверджуючих документів (накладних СМГС) по перевезенню вагонів у кількості 21 одиниць що надавалися у листопаді-грудні 2016 року у строк передбачений п. 2.2.16 договору що складає 120 календарних днів, позивач, у свою чергу, не передав ці накладні АО "ФГК" для застосування ставки оподаткування 0% передбаченого Податковим кодексом Російської Федерації, а тому, окрім податкового органу Російської Федерації, АО "ФГК" встановило порушення зобов'язань, виставило рахунок та направило в адресу позивача акт з метою компенсації збільшеної на коефіцієнт 1,25 суми ПДВ за ставкою 18%, що розрахована до суми вартості наданих послуг за актом від 31.12.2016 №12005800.;

- вина відповідача полягає в тому, що обов'язок надання експедитору протягом 120 календарних днів з дати оформлення регіональними митними органами вантажної митної декларації накладних зі всіма штампами залізниць про відправку, прибуття, перетин кордону, а також штампами митних органів на погранпереході та станції призначення; вантажної митної декларації зі всіма додатками зі штампами митних органів, а саме: відміткою російського митного органу, виконуючого митне оформлення ввезення вантажу та прикордонного митного органу, через який вантаж був ввезений на територію Російської Федерації, пунктом 2.2.16 договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016 покладений саме на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідач доказів на спростування викладених обставин не надав. Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. Отже, відповідач своїх зобов'язань не виконав, чим порушив вимоги частини другої статті 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та під час судового засідання, оскільки вони спростовуються доданими до матеріалів справи доказами.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зібраними у справі доказами доведено неналежне виконання відповідачем умов договору №17032016 ПВ/ТЕ від 17.03.2016, внаслідок якого позивачем понесені реальні збитки у розмірі сплати позивачем суми податків та зборів, сплачених третіми особами - власником вагонів АО "ФГК" з підстав ненадання підтверджуючих документів (накладних СМГС), а тому визнає позовні вимоги законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Старк" (63631, Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка, вул. Кар'єрна, 1Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК-Логістик" (02140, м. Київ, вул. Срібнокільська, 22-а, оф. 158, ; поштова адреса: 01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 4, каб. 10) - 34209,21 грн. збитків та 1762,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТК-Логістик" (02140, м. Київ, вул. Срібнокільська, 22-а, оф. 158, ; поштова адреса: 01021, м. Київ, вул. Кловський узвіз, 4, каб. 10).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Старк" (63631, Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка, вул. Кар'єрна, 1Б, ).

Повне рішення складено 18.02.2019 р.

Суддя О.В. Погорелова