ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1328/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Таран С.В.

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2018 про повернення позовної заяви, прийняту суддею Ржепецьким В.О., м. Миколаїв,

у справі № 915/1328/18

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрюгтур"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2

про визнання недійсним рішення загальних зборів та про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 р. ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрюгтур" (далі - ТОВ "Укрюгтур") про визнання недійсним рішення загальних зборів відповідача, оформленого наказом №35 від 27.04.2017, а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1157.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Укрюгтур", оформленого наказом №35 від 27.04.2017, між відповідачем та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: спального корпусу на 12 місць "Мала шайба", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій це майно знаходиться, при цьому позивач як єдиний засновник юридичної особи-відповідача зазначає, що загальні збори учасників ТОВ "Укрюгтур" 27.04.2017 не скликались та не проводились, а оспорюваний наказ №35 від 27.04.2017 підписано не ОСОБА_1, а невстановленою особою, яка підробила підпис позивача.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2018 у справі №915/1328/18 (суддя Ржепецький В.О.) вказану позовну заяву та додані до неї документи повернуто заявнику на підставі пункту 2 частини п'ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала суду мотивована порушенням позивачем правил об'єднання позовних вимог, оскільки у позовній заяві об'єднано дві позовні вимоги, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2018 у справі №915/1328/18 скасувати, справу направити на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при постановленні ухвали дійшов помилкового висновку щодо порушення позивачем правил об'єднання позовних вимог та необхідності їх розгляду в порядку різного судочинства, оскільки, на думку апелянта, заявлені нею вимоги можуть бути предметом розгляду як в порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства. Крім того, позовні вимоги у справі є однорідними та нерозривно пов'язаними з обов'язком належного виконання основного зобов'язання за договором, тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача стане можливим лише за умови розгляду заявлених нею вимог в межах однієї справи. Звертає увагу суду апеляційної інстанції скаржник і на те, що він вже звертався до Березанського районного суду Миколаївської області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1157, проте зазначений суд своєю ухвалою від 04.09.2018 у справі №469/1100/18 відмовив у відкритті провадження, оскільки вважав, що вказана вимога стосується корпоративних відносин та повинна бути розглянута місцевим господарським судом.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною другою статті 271 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що у даній справі оскаржується ухвала суду, зазначена в пункті 6 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України, перегляд оскаржуваної ухвали за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзив на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм чинного законодавства, дійшла наступних висновків.

Вирішуючи питання, до юрисдикції якого суду належить розгляд справи, необхідно враховувати характер спірних правовідносин, права та інтереси, за захистом яких звернувся позивач, а також суб'єктний склад сторін.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4, 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Згідно зі статтею 21 Господарського процесуального кодексу України не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Перелік правомочностей, які наводяться у даному визначенні корпоративних прав і які становлять зміст корпоративних прав, є невичерпним і може доповнюватися в залежності від організаційно-правової форми господарської організації іншими правомочностями, передбаченими законом та установчими документами конкретної господарської організації.

Враховуючи вищевикладене, заявлена позивачем позовна вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів відповідача, оформленого наказом №35 від 27.04.2017, є вимогою, що виникає з корпоративних відносин, а тому підвідомча місцевому господарському суду.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017, укладеного між ТОВ "Укрюгтур" та ОСОБА_2, не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви б/н від 27.11.2018 (вх.№15516/18 від 27.11.2018) зазначена позовна вимога обґрунтована відсутністю у директора ТОВ "Укрюгтур" повноважень на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: спального корпусу на 12 місць "Мала шайба", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій це майно знаходиться. Отже, зазначений правочин не є правочином щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, а тому зазначена вимога в силу приписів пункту 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до юрисдикції господарських судів. Крім того, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна не є вимогою щодо реєстрації майна і майнових прав, не стосується будь-яких реєстраційних дій та не є вимогою про визнання недійними актів, що порушують права на майно (майнові права), а тому відповідно до пункту 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України також не може бути віднесена до юрисдикції господарських судів.

Таким чином, враховуючи суб'єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин, колегія суддів вбачає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017, укладеного позивачем з фізичною особою, за предметним та суб'єктним критеріями повинна бути розглянута за правилами цивільного судочинства.

При цьому колегією суддів враховується, що оспорюваний договір з боку ТОВ "Укрюгтур" укладений директором Квасняк Т.О., яка діяла на підставі статуту, затвердженого загальними зборами учасників товариства-позивача, протоколу №1 від 31.03.2016 та наказу від 22.09.2016, тобто не містить жодних посилань на рішення загальних зборів учасників ТОВ "Укрюгтур", оформлене наказом №35 від 27.04.2017.

Зауважує Південно-західний апеляційний господарський суд також на тому, що у спорах про визнання недійсними договорів сторонами у справі, як правило, є сторони договору. Саме таку правову позицію викладено у пункті 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013. Отже, у даному випадку належними відповідачами за вимогою ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017 мають бути визначені особи, що його вчинили: ТОВ "Укрюгтур" ("продавець") та ОСОБА_2 ("покупець").

Відповідно до частини сьомої статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

Колегія суддів вбачає, що правова оцінка щодо підвідомчості спору за позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1157, яка надана в ухвалі Березанського районного суду Миколаївської області від 04.09.2018 про відмову у відкритті провадження у справі №469/1100/18, доданій скаржником до апеляційної скарги, в силу частини сьомої статті 75 Господарського процесуального кодексу України не є обов'язковою для апеляційного господарського суду.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 02.10.2018 у справі №910/1733/18, до уваги колегією суддів не приймається, оскільки дана постанова стосується господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, а саме: кредитного договору.

За своїм змістом правочини, укладені для забезпечення виконання основного зобов'язання - це правочини, за допомогою яких сторони договірних правовідносин впливають одна на одну з метою належного виконання передбаченого договором економічного завдання під загрозою вчинення певних дій, які зумовлять настання негативних наслідків майнового характеру для боржника, незалежно від того чи понесе кредитор збитки фактично.

Між тим, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу є самостійним (неакцесорним) основним зобов'язанням, юридична доля якого не залежить від будь-яких інших зобов'язань, тому вищезазначена постанова Верховного Суду стосується не аналогічних за своїм змістом та характером спірних правовідносин, тому не може бути застосована у даній справі.

Стосовно посилань апелянта на недотримання місцевим господарським судом гарантій справедливого судочинства колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Реалізація фундаментального права на захист судом прав особи, закріпленого у національній правовій системі Конституцією України, неможлива без утвердження в Україні комплексу необхідних умов для забезпечення кожному права на «справедливий суд» як однієї з основних конвенційних засад, встановлених пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства є чітке, юридично обґрунтоване розмежування повноважень судів окремих ланок системи судоустрою, а також судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення судових справ. Важливим кроком на шляху до розгляду справи компетентним судом є правильне визначення юрисидкції конкретної справи, оскільки це традиційно вважається необхідною передумовою практичного втілення права на звернення до суду.

Захист прав, свобод та законних інтересів особи, гарантованих національною правовою системою та загальновизнаними міжнародними стандартами, є декларативним та малоефективним без формування усталеного та зрозумілого механізму реалізації такого захисту, що повинен сприяти належному здійсненню процесуального порядку діяльності судової гілки влади як системи найбільш авторитетних суб'єктів правозахисту.

У зазначеному контексті дотримання правових основ здійснення судочинства має фундаментальне значення для осіб, які беруть участь у судовому процесі, зокрема, під час розгляду справ господарської юрисдикції. Насамперед, до таких засад традиційно включають об'єктивність (неупередженість), компетентність та незалежність суду, законність та справедливість при розгляді справи. Зазначені процесуальні канони реалізуються виключно у випадку, коли розгляд справи здійснюється судом, якому держава делегувала повноваження розглянути вказану конкретну справу.

Керівні принципи, які глобально запроваджують у правову реальність сьогодення основні засади здійснення судочинства, містяться серед положень міжнародно-правових актів. Одним із таких еталонних орієнтирів є право на розгляд справи судом, встановленим законом.

Так, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року закріплюється право на розгляд справи з додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом.

Крім того, пунктом 1 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Здійснення судочинства ґрунтується на загальновизнаних принципах та нормативних положеннях міжнародного права, що характеризуються субсидіарним характером їх застосування та, враховуючи міжнародні зобов'язання України, виступають частиною національного законодавства і складовими державної правової системи. Реалізація зазначених принципів насамперед забезпечується ефективною діяльністю судової гілки влади шляхом публічного та справедливого розгляду справ компетентним, незалежним та безстороннім судом, створеним на підставі закону (пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Право на розгляд справи компетентним судом, тобто тим органом судової влади, до юрисдикції якого така справа віднесена законом, відіграє роль однієї із найважливіших складових права на доступ до правосуддя, гарантією запобігання зловживання процесуальними правами.

Право особи на розгляд справи компетентним судом є юридично забезпеченою можливістю особи звернутися за захистом до суду, який законодавством наділений необхідною сукупністю повноважень щодо розгляду даної справи.

Під час відкриття провадження для розгляду певної господарської справи виникає об'єктивна необхідність вирішення питання щодо підвідомчості та підсудності даної справи суду, тобто постає нагальна потреба у з'ясуванні того, який суд повинен її розглядати. Саме для цього у господарському процесі запроваджено питання визначення юрисдикції.

Колегія суддів враховує, що юрисдикція є багатоаспектним явищем, зміст якого неможливо повністю розкрити, застосовуючи лише один критерій.

Серед найбільш значимих характеристик «юрисдикції» як фундаментальної правової категорії господарського процесуального права слід зазначати наступні: юрисдикція стосується здатності конкретного суду вирішувати справу; відзначається поширеністю компетенції конкретного суду на конкретну територію (судовий округ); залежна від місця виникнення обставин справи (місце відкриття провадження у справі визначає місце закінчення її розгляду); встановлюється, виходячи із правил певного виду судочинства (цивільного, кримінального, господарського, адміністративного).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вбачає, що спільний розгляд позовної вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів та позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.04.2017, укладеного відповідачем з фізичною особою, у порядку господарського судочинства порушив би законодавчо визначений імператив недопустимості об'єднання в одному провадженні декількох позовних вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, та, як наслідок, зумовив би недотримання вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно необхідності розгляду справи «судом, встановленим законом», тому суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи скаржника щодо недотримання місцевим господарським судом гарантій справедливого судочинства.

За таких обставин, ухвала Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2018 у справі № 915/1328/18 є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята з додержання норм процесуального права, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при постановленні ухвали від 03.12.2018 не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 03.12.2018 у справі № 915/1328/18 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 26.02.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна