ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року Справа № 916/435/14
м.Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді М.А. Мишкіної,

суддів Л.В.Поліщук, С.В. Таран

секретар судового засідання Р.О. Кияшко

за участю представників учасників справи:

від прокуратури - Кривельова Т.М. - прокурор відділу прокуратури Одеської області;

від Одеської обласної ради - не з'явився;

від Одеської міської ради - Степанишина А.С. - за довіреністю;

від МПП «Валдай» - не з'явився;

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Тарановський Д.С. - за довіреністю;

від ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - за ордером

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2018 року

у справі №916/435/14

за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

до:

- Одеської міської ради;

- Малого приватного підприємства "Валдай"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:

- Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

- ОСОБА_4

про визнання права спільної власності; визнання недійсним пункту 2 рішення Одеської міської ради від 23.12.2005р. №5048; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2009р.

суддя суду першої інстанції: Малярчук І.А.

час і місце ухвалення рішення: 12.10.2018р. о 10:50год., м.Одеса, господарський суд Одеської області, зала судових засідань №4

повний текст рішення складений 22.10.2018р.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 14.02.2019р. згідно ст.233,240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

10.02.2014р. заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Малого приватного підприємства "ВАЛДАЙ" (далі - МПП "ВАЛДАЙ", відповідач-2) про: визнання права спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху №506 площею 92,8кв.м. у будинку АДРЕСА_1; визнання недійсним пункту 2 рішення Одеської міської ради № 5048 від 23.12.2005 "Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за №31 приміщень першого поверху площею 95,6кв.м., у будинку АДРЕСА_1; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2009, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та МПП "ВАЛДАЙ"; зобов'язання МПП "ВАЛДАЙ" повернути Одеській обласній раді спірні приміщення вартістю 1258200 грн. шляхом виселення вказаного підприємства із зазначених приміщень.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилається на статті 203, 215, 216, 261, 268, 321, 387, 388, 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та на рішення Одеської обласної ради "Про заходи охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" №449-ХХІ від 12.05.1993 і від 22.09.2006 № 73-У «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада», згідно з якими усі нерухомі пам'ятки архітектури та містобудування державної форми власності, у тому числі будівлю по АДРЕСА_1, прийнято у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної ради), при цьому спірна будівля є об'єктом культурної спадщини (пам'яткою архітектури місцевого значення), у зв'язку з чим Одеська міська рада необґрунтовано включивши до переліку об'єктів, які підлягають приватизації, та відчуживши своїм рішенням нерухоме майно, що є спільною власністю територіальних громад області, вийшла за межі наданих їй повноважень та порушила право спільної власності територіальних громад області, тобто розпорядилася майном, яке вибуло із володіння Одеської обласної ради не з її волі.

Крім того, прокурор вказує на те, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 р. у справі № 2-а-412/10/1522 визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, області, до яких входить спірна будівля, а також скасовано відповідні свідоцтва про право власності. Відтак, на думку прокурора, спірне приміщення було відчужене Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, яке не мало повноважень розпоряджатися спірним майном.

Прокурор зазначає, що належність спірного об'єкту територіальній громаді області в порядку преюдиції встановлена також постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.12.2006р. по справі №22/401-06-11665А, а відсутність факту передачі його до комунальної власності міста встановлена рішеннями по справі №15/290-06-7734А.

У поясненнях по суті позовної заяви, Одеська обласна рада зазначала що підтримує позовні вимоги прокурора, вважає їх законними та обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню та вважає наявними у позивача правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі щодо виконання усіх майнових операцій. Натомість Одеська міська рада від імені територіальної громади м. Одеси та в її інтересах здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності цієї територіальної громади; приймає рішення щодо відчуження об'єктів комунальної власності, внесення відповідних об'єктів до переліку, що підлягають приватизації, тощо. На думку позивача, Одеська міська рада здійснює повноваження управління виключно щодо тих об'єктів, які знаходяться у власності територіальної громади м. Одеси, а тому не наділена повноваженнями управляти об'єктами комунальної власності інших міст, сіл, селищ, а також об'єктами їхньої спільної власності. Однак, в порушення наведених норм законодавства міськрадою прийнято рішення від 23.12.2005р. №5048-ІУ "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках, та внесення змін до рішень Одеської міської ради", яким спірний об'єкт нерухомості - приміщення 1-го поверху площею 95,6 кв.м. по АДРЕСА_1, віддані під приватизацію МПП "Валдай". В подальшому на підставі рішення виконкому ОМР від 19.05.2006р. №16 виконкомом 08.06.2006р. видано свідоцтво про право власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради серії НОМЕР_1 на нежитлові приміщення першого поверху №506 загальною площею 92,8 кв.м. по АДРЕСА_1. Із прийнятими актами не погоджується позивач, оскільки вирішення питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад області є виключною компетенцією обласних рад, з огляду на що позивач вважає, що приймаючи дане рішення, Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй законом повноважень, тому воно є незаконним та підлягає скасуванню.

Ухвалою господарського суду від 23.06.2015р. провадження у справі зупинено до вирішення Вищим адміністративним судом пов'язаної справи №К/800/12970/14.

Після усунення обставин які зумовили зупинення провадження, ухвалою господарського суду від 03.08.2017р. провадження у справі поновлено.

В поясненнях по справі прокурор зазначав, що постановою Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р. частково задоволено позов Одеської обласної ради - визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету ОМР №259 від 29.06.2005р. "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси" зі змінами, внесеними рішенням виконкому Одеської міської ради №395 від 22.08.2006р., в частині включення в додаток до рішення №406 об'єктів нерухомості, зазначених в адміністративному позові Одеської обласної ради від 03.08.2006р. Вказаним рішенням виконкому Одеської міської ради, скасованим постановою Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р., до переліку об'єктів, які підлягали реєстрації як об'єкти комунальної власності м. Одеси, під №115 включено об'єкт культурної спадщини - колишній будинок ОСОБА_6, 1910, по АДРЕСА_1. Зазначена постанова залишена в силі ухвалою ВАСУ від 10.12.2008р. Зауважує прокурор, що ВАСУ зазначило, що, оскільки Одеська обласна рада, як орган місцевого самоврядування, який від імені територіальних громад сіл, селищ, міст області здійснює управління об'єктами їхньої спільної власності, не надавала відповідачу ніяких повноважень та заяв щодо здійснення державної реєстрації права спільної власності на пам'ятки архітектури та містобудування, у виконкому ОМР не було жодних повноважень на прийняття спірного рішення. Окрім того, прокурор вказує, що судом зазначено, що зобов'язуючи КП "ОМБТІ та РОН" оформити та видати свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомості, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області без відповідної заяви Одеської обласної ради про їх державну реєстрацію, без надання відповідних документів та вчинення інших обов'язкових дій, відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень, порушив норми ст.ст. 4, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, за твердженням прокурора, факт протиправності включення до переліку об'єктів комунальної власності м. Одеси вказаного вище будинку установлено постановою Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р. у справі №К-5433/07 та, відповідно до ст.75 ГПК України, доказуванню не підлягає, а тому, прокурор вважає, що з урахуванням викладеного позовні вимоги прокуратури області є законними та обґрунтованими.

Одеська міська рада в відзивах на позов заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на передання рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси всього житлового та нежитлового фонду, вичерпання процедури розмежування державного майна виконанням постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 шляхом передачі об'єктів за актом приймання-передачі від 18.02.1992р. за списками, складеними згідно рішення виконкому ОМР №2 від 11.01.1992р. Відповідач вказує, що прийняття об'єктів у комунальну власність міста завершено із прийняттям рішення виконкому ОМР №104 від 06.04.1992р. "Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров'я, народної освіти та культури". Окремо вказує ОМР на подвійність статусу спірного майна - як пам'ятки архітектури та як об'єкту нежитлового фонду. Зауважує позивач, що рішенням Одеської обласної ради від 04.05.2005р. №640-ІV повністю скасовано рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003р. №154-ХХІV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада", із чого ОМР робить висновок, що на сьогоднішній день у Одеської обласної ради не має чинного акту, який би визначав перелік об'єктів культурної спадщини, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ та міст Одеської області. Відповідач також звертає увагу, що з 2002 р. по 2014р. обласна рада не вчиняла жодних дій стосовно державної реєстрації права власності на спірне майно. Відповідач вказує, що будівля за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться на балансі і обслуговується КП ЖКС "Порто-Франківський", а п.5.44. додатку 3 до рішення ОМР від 26.04.2017р. №1945-VII "Про внесення змін до міської цільової програми "Номінування історичного надбання Одеси до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО" на 2016-2018роки, затвердженої рішенням ОМР від 30.06.2016р. №776-VII" визначено поточний ремонт фронтону будівлі-пам'ятки за адресою: АДРЕСА_1, за рахунок бюджету м. Одеси (обсяги фінансування - 200 тис.грн.).

22.08.2017 Одеська міська рада звернулася до господарського суду із заявою про застосування строку позовної давності.

В обґрунтування порушення прокурором строку позовної давності Одеська міська рада зазначає, що у позовній заяві прокурор посилається, що при здійсненні розмежування загальнодержавної та комунальної власності Одеська обласна рада як орган місцевого самоврядування, який представляє спільні інтереси територіальних громад області, нібито отримала у м. Одесі в спільну власність громад області всі будівлі, які є об'єкти культурної спадщини, зокрема, спірну будівлю-пам'ятку на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів "Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури" від 12.05.1993 року № 449-ХХІ, відповідно до якого всі нерухомі пам'ятки, що перебували у державній власності, були прийняті у комунальну власність Одеської обласної ради. Одеська обласна рада вважаючи себе власником спірного об'єкту нерухомості зобов'язана була його утримувати. ОМР вважає, що 12.05.1993 року є днем, коли Одеська обласна рада довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Крім того, до позову не додано жодних документів на підтвердження утримання Одеською обласною радою спірного об'єкту з 1993 року. Враховуючи ст.ст. 71, 76 Цивільного кодексу Української PCP, ч. 2 сг. 50 Закону України "Про власність", строк позовної давності стосовно вимог прокуратури Одеської області сплив у 1996 році. В свою чергу, Одеська міська рада з 1991 року відкрито користувалася спірними приміщеннями, забезпечуючи їх утримання.

Також Одеська міська рада зазначає, що в пункті 2 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006p. №73-V зазначено, що повноваження з управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, визначеними у розділах 1-8 додатка до цього рішення, делеговано Одеській обласній державній адміністрації, а відтак на виконання зазначеного рішення Одеською обласною державною адміністрацією 12.02.2007 року прийняте розпорядження №47/А-2007, додатком до якого визначено перелік об'єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, повноваження з управління якими делеговані обласній державній адміністрації (копія розпорядження додається). Пунктом 4 вказаного розпорядження функції щодо управління об'єктами територіальних громад, сіл, селищ, міст області, що є об'єктами культурної спадщини, покладено на управління охорони об'єктів культурної спадщини облдержадміністрації. Таким чином, за твердженням Одеської міської ради, уповноваженим органом щодо управління об'єктами культурної спадщини в межах міста, що перебувають в управлінні обласної ради, визначено управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації. Відповідно до пункту 2 спірного рішення Одеської міської ради від 23.12.2005р. №5048 "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" приватизація спірних приміщень здійснювалась шляхом їх викупу орендарем. В свою чергу, висновком від 10.12.2008р. №01-13/8893 управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації погодило відчуження Одеською міською радою спірного об'єкту нерухомості. Одеська міська рада стверджує, що орган, уповноважений обласною радою здійснювати управління відповідним майном, надав згоду на відчуження даного майна, що позбавляє Одеську обласну раду права послатися на необізнаність з приводу укладання зазначеного договору та права витребувати спірне майно у добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України. Таким чином, вимагаючи визнання недійсним рішення Одеської міської ради Одеська обласна рада повинна була дізнатися про прийняття спірного рішення не пізніше 10.12.2008 року.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_4 проти задоволення позову заступника прокурора заперечує та в обґрунтування своєї позиції зазначає, що 14.04.2016р. ОСОБА_4 вийшов зі складу засновників МПП „Валдай", а відтак згідно протоколу зборів засновників МПП „Валдай" №13/04/2016 йому повернуто належну 100% частку у статутному капіталі МПП „Валдай", у тому числі спірні нежилі приміщення першого поверху №506, загальною площею 92,8кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, балансова вартість якого згідно бухгалтерських документів складає 1276183,30грн. Крім того, третя особа вказує, що прокуратурою Одеської області строк на звернення до суду на захист інтересів держави в особі Одеської обласної ради пропущено, оскільки, 10.12.2008р. Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної ради надано погодження на відчуження об'єкта купівлі-продажу, а тому, орган, уповноважений обласною радою здійснювати управління відповідним майном, надав згоду на відчуження даного майна, що позбавляє Одеську обласну раду права посилатися на необізнаність з приводу укладання зазначеного договору та права витребувати спірне майно у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Зважаючи на викладене, третя особа просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог заступника прокурора Одеської області.

06.10.2017р. від Одеської обласної ради надійшло клопотання про припинення провадження в частині позовних вимог про зобов'язання повернути майно.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.12.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.03.2018, припинено провадження у справі в частині позовних вимог до МПП "ВАЛДАЙ", а у задоволенні позовних вимог до Одеської міської ради відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.06.2018р. рішення Господарського суду Одеської області від 12.12.2017р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.03.2018р. у справі №916/435/14 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Одеської міської ради, справу №916/435/14 в цій частині позову передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області, в решті рішення та постанову залишено без змін.

Ухвалюючи вказану постанову та скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку що суди помилково ототожнивши поданий прокурором позов в інтересах захисту права комунальної власності з позовом для захисту прав державної власності дійшли невірного висновку про незастосування до спірних правовідносин положень пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (в редакції чинній до 15.01.2012р.).

Касаційний суд зазначив, що в порушення вимог статей 43, 84 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р., і статей 269, 282 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017р., судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи достеменно не досліджено істотних обставин справи щодо змісту речових прав позивача на спірне майно та обставин послідовного набуття і оформлення такого права; не з'ясовано і не встановлено цивільно-правових підстав набуття як позивачем, так і відповідачем права власності на нежитлові приміщення, які є предметом спору у цій справі.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що суди залишили поза увагою доводи Одеської міської ради про те, що рішенням Одеської обласної ради від 04.05.2005р. №640-ІV було задоволено протест прокуратури Одеської області та скасовано рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003р. №154-ХХІV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада", згідно з яким будинок ОСОБА_6, 1910, по АДРЕСА_1 було включено до переліку об'єктів спільної власності територіальних громад Одеської області. Крім того, рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V було прийнято вже після оформлення свідоцтва серії НОМЕР_1 від 08.06.2006р. про право власності на спірні нежитлові приміщення першого поверху, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №16 від 19.05.2006р., яке не було визнано недійсним у встановленому порядку. Натомість жодних юридично значимих дій щодо виконання рішення Одеської обласної ради від 12.05.1993р. №449-XXI шляхом оформлення за позивачем права власності на спірну будівлю, як пам'ятку історії і культури, вчинено не було, в тому числі й станом на час прийняття оспорюваного рішення Одеської міської ради від 23.12.2005 №5048-ІV. Також, судами не досліджено обставини утримання будівлі, в якій розташовано спірне майно (ким, за чий рахунок); вчинення/невчинення позивачем юридично значимих дій щодо виконання рішення Одеської обласної ради від 12.05.1993р. №449-XXI шляхом оформлення за позивачем права власності на будівлю по АДРЕСА_1, як пам'ятку історії і культури, у тому числі й станом на час прийняття оспорюваного рішення Одеської міської ради.

08.08.2018р. Одеською обласною радою подано до господарського суду пояснення, в яких позивач зазначає, що факт належності спірного об'єкту територіальній громаді області підтверджується постановою КМУ №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", рішенням Одеської обласної ради №266-ХХІ від 25.11.1991р. "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного значення та районів області", згідно яких пам'ятки культурної спадщини у власність міста Одеси, районів, сіл, селищ передані не були. Пам'ятки культурної спадщини було прийнято до комунальної власності обласної ради за рішенням Одеської обласної ради №449-ХХІ від 12.05.1993р., яке на даний час є чинним. Наведене, на думку позивача, підтверджується висновками Одеського апеляційного господарського суду по справі №22/401-06-11665А. Стосовно утримання спірної будівлі позивач повідомив, що в Одеській області протягом 2003-2010 років діяла Регіональна програма розбудови сфери охорони культурної спадщини Одеської області, затверджена рішенням обласної ради №248-ХХIV від 01.11.2003р., заходи якої передбачали асигнування з обласного бюджету для проведення науково-проектних та реставраційно-ремонтних робіт на об'єктах культурної спадщини Одеської області. Вказаною програмою передбачався ряд пам`яткоохоронних заходів, таких як: проведення першочергових протиаварійних заходів на об'єктах культурної спадщини - 50тис.грн.; проведення технічного обстеження пам'яток містобудування та архітектури міста Одеси та області - 28тис.грн.; проведення інвентаризації майна спільної власності територіальних громад, які є об'єктами культурної спадщини - 75тис.грн. Також, позивач вказує, що протягом 2004-2010 років в Одеській області діяла Регіональна програма паспортизації об'єктів культурної спадщини Одеської області, головною метою якої було вдосконалення ведення обліку об'єктів культурної спадщини, забезпечення їх державної реєстрації. Позивач зауважує, що не існує жодної норми законодавства чи судової практики, яка б встановлювала, що утримання/неутримання майна є підставою для набуття/позбавлення права власності на це майно.

Прокурор у відповіді на відзив ОМР, крім раніше зазначеного у позові та поясненнях, вказує, що державна реєстрація нерухомого майна не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. На думку прокурора, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, що узгоджується із позицією ВСУ у постанові №6-3095цс15 від 06.07.2016р. Із чого прокурор відмічає, що відсутність державної реєстрації спірної нерухомості за облрадою не впливає на її правовий статус, не надає іншим суб'єктам прав щодо володіння, користування чи розпорядження ними та не наділяє їх законними інтересами стосовно такого майна.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.10.2018р. у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області відмовлено в повному обсязі.

Ухвалюючи вказане рішення, господарський суд встановив, що правомірність набуття Одеською міською радою (продавцем) права власності на спірне приміщення підтверджується тим, що станом на час їх відчуження в процесі приватизації на користь ВКФ "Валдай" (17.07.2009р.) право власності Одеської міської ради підтверджувалося чинними рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №16 від 19.05.2006р. та виданим на його підставі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 08.06.2006р., які не визнавалися недійсними та не скасовані у встановленому порядку, натомість жодних юридично значимих дій щодо виконання рішення Одеської обласної ради від 12.05.1993р. №449-XXI шляхом оформлення за позивачем права власності на будівлю по АДРЕСА_1, як пам'ятку історії і культури, вчинено не було, в тому числі й станом на час прийняття оспорюваного рішення Одеської міської ради від 23.12.2005р. №5048 "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках, та внесення змін до рішень Одеської міської ради". В процесі розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) на підставі постанови КМУ №311 спірне майно не було чітко розмежовано та в актах приймання-передачі окремо не виділено, а в матеріалах справи відсутні докази того, що на час прийняття рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №16 від 19.05.2006р., рішення Одеської міської ради №5048-VІ від 23.12.2005р., та видачі свідоцтва про право власності від 08.06.2006р. існували правовстановлюючі документи, які б свідчили, що власником спірного майна є територіальна громада області в особі Одеської обласної ради. Суд дійшов висновку, що на час приватизації спірне приміщення не входило до переліку об'єктів спільної власності територіальних громад Одеської області, управління якими могла здійснювати Одеська обласна рада, відтак, в силу вимог ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Одеська міська рада жодним чином не була обмежена у повноваженнях розпоряджатися належним їй комунальним майном.

Судом зазначено, що сторонами не надано суду належних доказів утримання будівлі, в якій розміщено спірне майно, як в якості пам'ятки культурної спадщини, так і в якості нерухомого майна, у справі є лише докази, які свідчать про наміри опікуватися будівлею. До справи сторонами не подано також доказів порушення приписів законодавства про приватизацію при прийнятті рішення Одеської міської ради від 23.12.2005р. №5048 та укладенні договору купівлі-продажу №2045 від 17.07.2009р.

З наведеного суд дійшов висновку щодо послідовного законного набуття і оформлення Одеською міською радою права власності на приміщення першого поверху №506, площею 92,8кв.м., у будинку АДРЕСА_1, та їх подальшої приватизації способом викупу на користь ТОВ "Валдай" як добросовісного набувача, а наведені прокурором та позивачем обставини не свідчать про незаконність проведеної приватизації спірного майна шляхом його викупу, та, як наслідок, не свідчать про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу такого майна №2045 від 17.07.2009р.

Також суд визнав недоведеними та необґрунтованими, позовні вимоги прокурора до ОМР про визнання недійсним пункту 2 рішення Одеської міської ради від 23.12.2005р. №5048 "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за №31 приміщень першого поверху, площею 95,6кв.м., у будинку АДРЕСА_1; про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2009р. нежитлових приміщень першого поверху №506, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, площею 92,8кв.м., укладеним між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради, та Малим приватним підприємством "Валдай".

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання права спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху №506, площею 92,8кв.м., у будинку АДРЕСА_1, суд вказав, що з врахуванням встановлення правомірності набуття територіальною громадою міста в особі ОМР права власності на спірний об'єкт нерухомості така вимога також не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання ОМР про застосування до спірних відносин щодо визнання недійсним спірних рішень, договору та повернення майна наслідків строку спливу позовної давності, судом зазначено, що оскільки за результатами розгляду даної справи суд не віднайшов порушених прав позивача та охоронюваних законом інтересів, у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, з огляду на що відповідне клопотання ОМР про застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню судом не підлягає.

23.11.2018р. до Південно-західного апеляційного господарського надійшла апеляційна скарга заступника прокурора Одеської області, в якій скаржник просить скасувати оскаржене рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновкам суду нормам матеріального права.

Одеською обласною Радою народних депутатів у відповідності до постанови КМУ №311 від 05.11.1991р. "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" прийнято рішення «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області» від 25.11.1991 № 266-ХХІ, яким затверджено Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність міста Одеси. Нерухомі пам'ятки історії і культури як окремі об'єкти права власності та об'єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування не передавалися. Разом з тим, Одеська обласна рада не приймала рішення про передачу спірної будівлі до комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Рішенням Одеської обласної Ради «Про заходи для охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області» від 12.05.1993 № 449-ХХІІ, яке на разі є чинним, нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які перебували у державній власності, прийняті у комунальну власність Одеської обласної Ради.

Скаржник також зазначає, що:

-судом не надано оцінку тій обставині, що на спірні нежитлові приміщення поширюється правовий статус пам'ятки культурної спадщини місцевого значення - будівлі розташованої по АДРЕСА_1 , яка перебуває під охороною держави як пам'ятка архітектури та містобудування місцевого значення, занесена відповідно ст.13 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» до Державного реєстру нерухомих пам'яток України наказом Міністерства культури і туризму України від 20.06.2008р. №728/0/16-08;

- судом не застосовано Закон УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії і культури», який підлягав застосуванню та яким визначався правовий режим використання пам'яток культурної спадщини з 1978 року по 2000 рік.

- при прийнятті рішення судом порушено вимогу п. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про врахування висновків щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, при застосуванні таких норм права. Висновок про те, що пам'ятки культурної спадщини місцевого значення передано саме у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради неодноразово підтверджено судами касаційної інстанції: - ухвалами Вищого адміністративного суду України у справі №22/401-06-11665А, № 15/290-06-7734 А , постановами Вищого господарського суду від 24.06.2008 у справі № 6/289-07-7387, від 06.11.2008 у справі № 22/54-08-1109, від 29.07.2009 у справі № 30/231-08-4792, від 11.03.2010 у справі № 30/95-09-3018.

- судом не застосовано преамбулу та статтю 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України", а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» про встановлену існуючу усталену судову практику конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів, а також, що в силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

- визнавши в оскарженому рішенні правомірність відчуження Одеською міською радою спірного майна, суд порушив визначені ч. 4 ст. 41 Констиції України гарантії здійснення права власності та його захисту, згідно з якими ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

- судом не застосовано абз. 2 п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» майно, згідно з положеннями якого передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

- висновок суду про відсутність права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області на пам'ятку культурної спадщину через не здійснення дій по державній реєстрації речових прав на нерухоме майно є необгрунтованим, оскільки на думку скаржника відсутність державної реєстрації за Одеською обласною радою прав власності на об'єкти культурної спадщини не впливає на їх правовий статус, не надає іншим суб'єктам, в тому числі Одеській міській раді, прав щодо володіння, користування чи розпорядження ними та не наділяє їх законними інтересами стосовно такого майна.

-судом не надано правову оцінку рішенню Одеської міської ради «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси» від 25.06.2014 № 4818-VI про надання Одеською міською радою згоди на прийняття із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює Одеська обласна рада, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси, нерухомих об'єктів культурної спадщини, що знаходяться на території міста Одеси, у т.ч. й будівлі по АДРЕСА_1, яка зазначена під № 74 у додатку до рішення.

- судом не надано належної оцінки доводам позивача про вжиття ним заходів з утримання спірного майна, які підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи матеріалами.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області на рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2018р. у справі №916/435/14; встановлено іншим учасникам справи строк для подання суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу та будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань до 09.01.2019р. .

Одеська міська рада в відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване судове рішення господарського суду без зміню

В обґрунтування своєї позиції ОМР зазначає, що розмежування державного майна України між спільною власністю територіальних громад Одеської області та власністю територіальної громади м.Ождеси завершилося з моменту затвердження виконавчим комітетом народних депутатів Одеської міської ради відповідних актів приймання-передачі. Відповідач вказує, що рішенням Одеської обласної ради від 04.05.2005р. №640-ІV повністю скасовано рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003р. №154-ХХІV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада", із чого ОМР робить висновок, що на сьогоднішній день у Одеської обласної ради не має чинного акту, який би визначав перелік об'єктів культурної спадщини, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ та міст Одеської області. Відповідач вказує, що будівля за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться на балансі і обслуговується КП ЖКС "Порто-Франківський", а п.5.44. додатку 3 до рішення ОМР від 26.04.2017р. №1945-VII "Про внесення змін до міської цільової програми "Номінування історичного надбання Одеси до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО" на 2016-2018роки, затвердженої рішенням ОМР від 30.06.2016р. №776-VII" визначено поточний ремонт фронтону будівлі-пам'ятки за адресою: АДРЕСА_1, за рахунок бюджету м. Одеси (обсяги фінансування - 200 тис.грн.).

11.01.2019р. до суду апеляційної інстанції Департаментом комунальної власності Одеської міської ради надано письмові пояснення на апеляційну скаргу заступника прокурора в якому третя особа просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, зазначаючи доводи аналогічні доводам Одеської міської ради.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2019р. призначено справу №916/435/14 до розгляду.

У судове засідання апеляційної інстанції 14.09.2019р. представник Одеської міської ради не з'явився. Про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Представники Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та ОСОБА_4 заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги.

МПП «Валдай» припинилося як юридична особа 27.02.2016р., що підтверджується Витягом з ЄДРЮОФОП та громадських формувань.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дослідивши докази стосовно фактів, наведених скаржником та відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено господарським судом та не заперечується сторонами, рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 15.08.1985 №480 "Про затвердження додаткового переліку пам'яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі" затверджено перелік будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як пам'ятники архітектури місцевого значення відповідно до Додатку №1, в якому серед інших зазначено спірну будівлю за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" 05.11.1991 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" (далі - Постанова Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991), якою затвердив перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Місцевим господарським судом було установлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 Одеською обласною радою народних депутатів прийнято рішення від 25.11.1991 № 266-ХХІ (далі - рішення від 25.11.1991 № 266-ХХІ) "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області", яким затверджено перелік державного майна, що передається у власність області, міст обласного підпорядкування та районів області згідно з додатками 1-3.

Відповідно до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів № 449-ХХІ від 12.05.1993 "Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" обласна рада прийняла нерухомі пам'ятки історії і культури у комунальну власність області.

Одеською обласною Радою 24.04.2003 було прийнято рішення "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" № 154-ХХІV, у розділі 11 додатку закріплено перелік пам'яток культурної спадщини, що належать до спільної власності територіальних громад області.

У пункті 11.1.120 переліку вказано будинок ОСОБА_6, АДРЕСА_1.

Рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 №5048-ІV "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації у 2005-2006рр., до якого під №31 включено приміщення першого поверху площею 95,6кв.м. по АДРЕСА_1, та зазначено спосіб та умови продажу - викуп орендарем орендним підприємством МПП "Валдай" за грошові кошти.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №16 від 19.05.2006 територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради було видано свідоцтво серія НОМЕР_1 від 08.06.2006 про право власності на нежилі приміщення першого поверху загальною площею 92,8кв.м., розташовані по АДРЕСА_1.

22.09.2006 рішенням Одеської обласної ради №73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада станом на 01.09.2006, згідно з додатком 1 в якому серед інших зазначено спірну будівлю за адресою АДРЕСА_1.

Згідно договору оренди нежилого приміщення №45/1 від 14.01.1993р. (т.2 а.с. 100-102), укладеного між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради народних депутатів (орендодавець) та МПП «Валдай» (орендар), угоди про зміну договору оренди від 08.12.1999р., вбачається що МПП «Валдай» отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення першого поверху, площею 95,6кв.м. строком до 31.12.2017р. по АДРЕСА_1.

У подальшому, на підставі рішення Одеської міської ради від 23.12.2005 №5048-ІV "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" 17.07.2009 між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (продавець) та МПП "ВАЛДАЙ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №2405 (т. 1 а.с. 59-63), на підставі якого здійснено відчуження нежилих приміщень першого поверху №506, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складаються з нежилих приміщень першого поверху загальною площею 92,8кв.м.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №13241458 від 22.11.2013 (т.1 а.с. 68-69), 03.08.2009р. проведено державну реєстрацію права власності на вказане майно за МПП "Валдай".

Рішенням ОМР №4818-VI від 25.06.2014р. «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси» міськрада надала згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста пам'ятки архітектури - будинку Ресельдель Турко, 1910, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Як уже зазначалося, прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради про визнання права спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху №506 площею 92,8кв.м. у будинку АДРЕСА_1; визнання недійсним пункту 2 рішення Одеської міської ради № 5048 від 23.12.2005 "Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005-2006 роках та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за №31 приміщень першого поверху площею 95,6кв.м., у будинку АДРЕСА_1; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2009, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та МПП "ВАЛДАЙ".

Дослідивши обставини справи та зібрані у справі докази, місцевий господарський суд визнав недоведеним порушення прав позивача у спірних правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 35 Закону України "Про власність", який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було передбачено, що об'єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності.

Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 5 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

За змістом ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абзацу 2 ч.6 ст. 29 ЗУ "Про приватизацію державного майна" порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

Інших підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу об'єкта приватизації приватизаційне законодавство не передбачає.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішенням Одеської обласної Ради від 24.04.2003 №154-ХХІV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» затверджено перелік пам'яток культурної спадщини, що належить до спільної власності територіальних громад області .

Рішенням позивача від 04.05.2005 року був задоволений протест прокуратури Одеської області та було скасовано рішення Обласної ради від 24.04.2003 року.

Рішенням Одеської обласної Ради від 22.09.2006 №73-V, затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, пункт 8 вказаного переліку діє в редакції п. 11 рішення Одеської обласної Ради від 24.04.2003 №154-ХХІV, де відповідно до п. 11.1.122 до цього переліку включено об'єкт культурної спадщини, що розташований на території м. Одеси будинок ОСОБА_6, АДРЕСА_1., управління яким здійснює Одеська обласна рада.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ч. ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже як будівля по АДРЕСА_1, так і спірне приміщення №506 є окремими самостійними об'єктами нерухомого майна, щодо кожного з яких окремо може бути проведено державну реєстрацію права власності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірним майном в даній справі не виступає пам'ятка культурної спадщини місцевого значення будинок АДРЕСА_1, натомість спірним є окреме приміщення №506 у складі будівлі за цією адресою, яке станом на дату прийняття Одеською обласною радою рішення №73-V від 22.09.2006р. вже перебувало у власності територіальної громади м.Одеси. в особі Одеської міської ради.

Суд першої інстанції установив, що на момент прийняття Одеською обласною радою рішення від 22.09.2006 № 73-V право власності на спірне майно за територіальною громадою області в особі Одеської обласної ради зареєстровано не було, а правомірність набуття Одеською міською радою (продавцем) права власності на спірні приміщення випливає з того, що станом на час їх відчуження в процесі приватизації на користь МПП «Валдай» право власності Одеської міської ради підтверджувалося чинними рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №16 від 19.05.2006р. та виданим на його підставі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 08.06.2006р., які наразі також є чинними; доказів зворотного позивачем надано не було. Викладене спростовує доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача у спірних правовідносинах та незаконність відчуження міською радою спірного майна

При цьому, колегією суддів відхиляються посилання скаржника на порушення господарським судом п.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» про врахування висновків щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду при застосуванні таких норм права, неврахування висновків, що пам'ятки культурної спадщини місцевого значення передано саме у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради, викладених в ухвалах Вищого адміністративного суду України у справі №22/401-06-11665А та у справі № 15/290-06-7734 А, постановах Вищого господарського суду України від 24.06.2008 у справі № 6/289-07-7387, від 06.11.2008 у справі № 22/54-08-1109, від 29.07.2009 у справі № 30/231-08-4792, від 11.03.2010 у справі № 30/95-09-3018, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Поряд з тим, закон не визначає правові позиції ВГСУ та ВАСУ як такі, що є обов'язковими для врахування господарськими судами.

Щодо посилань прокурора на встановлені в справах судів адміністративної юрисдикції обставини щодо переходу пам'ятки культурної спадщини у власність територіальної громади області в особі Одеської обласної ради, то колегія суддів такі аргументи відхиляє, позаяк в межах розгляду адміністративних спорів спір про право не може вирішуватися, на спори про право та підстави набуття чи переходу права власності юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Відповідно до частин 4, 7 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказана стаття встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Позивачем не надано доказів утримання будівлі, складовою якої є спірне майно, як в якості пам'ятки культурної спадщини, так і в якості нерухомого майна, про що також підставно зазначив господарський суд в оскаржуваному рішенні.

Прийняття Одеською обласною радою рішення «Про затвердження Регіональної програми розбудови сфери охорони культурної спадщини Одеської області на 2003-2010роки» №248 ХХІV від 01.11.2003р., Регіональну програму розбудови сфери охорони культурної спадщини Одеської області на 2003-2010роки, рішення Одеської обласної ради №454- V від 29.02.2008р. «Про внесення змін та доповнень до рішення Одеської обласної ради 01.11.2003р. №248 ХХІV «Про затвердження Регіональної програми розбудови сфери охорони культурної спадщини Одеської області на 2003-2010роки», №455- V від 29.02.2008р. «Про внесення змін та доповнень до рішення Одеської обласної ради від 04.06.2004р. №457- ХХІV «Про затвердження Регіональної програми паспортизації об'єктів культурної спадщини Одеської області на 2004-2010 роки», які залучені до матеріалів справи позивачем (т.6 а.с. 16-37) та які на думку апелянта підтверджують вжиття позивачем заходів утримання майна, не свідчать про вчинення позивачем реальних дій щодо утримання майна протягом будь-якого періоду часу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2018р. залишається без змін, апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п."в" ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232,233,236, 240, 269, 270, 275, 176,281-284 ГПК України,

колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2018р. у справі №916/435/14 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на прокуратуру Одеської області.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286, 287 ГПК України.

Повна постанова складена 19 лютого 2019 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран