ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 Справа № 904/2934/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, наказ №31/12-01 від 31.12.2016, директор

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2018 у справі №904/2934/18 (суддя Бєлік В.Г.; рішення ухвалене о 12:05 год. у місті Дніпро, повний текст рішення складено та підписано 24.10.2018)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-інтеграційне підприємство "Агроінтер", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе", селище Вишневе, Криничанський район, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нафтопродуктів №04/01-01 від 04.01.2018 у сумі 216243,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрно-інтеграційне підприємство "Агроінтер" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе" та в подальшому з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.09.2018 і заяви про відмову від частини позовних вимог від 16.10.2018 просило стягнути 146624,00 грн. основної заборгованості, 10574,57 грн. пені, 39156,00 грн. штрафу, 8080,04 грн. процентів річних і 1808,77 грн. інфляційних втрат.

Позивач обґрунтував позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань щодо оплати поставленого товару за угодою купівлі-продажу нафтопродуктів №04/01-01 від 04.01.2018.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2018 позов задоволено частково. В частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу за угодою купівлі-продажу №04/01-01 від 04.01.2018 у сумі 10000,00 грн. закрито провадження. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-інтеграційне підприємство "Агроінтер" 146624,00 грн. - основного боргу, 10518,49 грн. - пені, 39156,00 грн. - штрафу, 8036,59 грн. - 26% річних, 1222,50 грн. - інфляційних втрат та 3233,34 грн. витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивовано тим, що судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору не оплатив отриманий товар, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем зі сплати суми основного боргу, а також за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань на вимогу позивача відповідач повинен сплати позивачеві пеню, штраф, річні та інфляційні втрати. В частині позовних вимог про стягнення 10000,00 грн. провадження у справі було закрито у зв'язку з добровільною сплатою цих коштів відповідачем до моменту прийняття судового рішення. судом також встановлено, що нарахування 26% річних та інфляційних втрат виконано позивачем виконано невірно, у зв'язку з чим після перерахунку цих нарахувань, в решті позову було відмовлено.

Відповідач (ТОВ "Агрофірма "Вишневе") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2018 у справі №904/2934/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує на неповне дослідження місцевим господарським судом матеріалів справи та поданих відповідачем документів. В порушення частини 2 угоди позивачем не було надано сертифікатів якості або інших документів, які б підтверджували якість поставленого товару. Судом першої інстанції не враховано вимоги п. 4.3. укладеної угоди щодо стягнення штрафу протягом 5 банківських днів із дня одержання письмової вимоги постачальника та безпідставно стягнено штраф. Позивачем не надано доказів надсилання письмової вимоги про стягнення штрафу, а вимога від 03.08.2018 складена після подачі позову і відкриття провадження у справі не може бути підставою для нарахування і стягнення штрафу. Відповідач також вважає безпідставним стягнення відсотків річних за користування чужими коштами. Крім того, товариство вказує, що суд порушив процесуальні праві відповідача, оскільки останньому не було надано строку на подачу відзиву на уточнену позовну заяву.

ТОВ "Аграрно-інтеграційне підприємство "Агроінтер" (позивач) надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення господарського суду без змін. Позивач вказує, що відповідач не повідомляв інших причин невиконання зобов'язань перед ТОВ "Аграрно-інтеграційне підприємство "Агроінтер" крім ненадання сертифікатів якості та вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат.

За наслідками перегляду цієї справи в судовому засіданні 13.02.2019 судом апеляційної інстанції оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрно-інтеграційне підприємство "Агроінтер" (Постачальник) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе" (Покупець) була укладена угода №04/01-01 купівлі-продажу від 04.01.2018 (далі - угода, а.с.10), за якою Постачальник зобов'язався передати належний йому товар у власність (повне господарське володіння) Покупцеві, а Покупець належним чином прийняти і своєчасно оплатити цей товар.

Назва товару: нафтопродукти, інші товари (пункт 1.2. угоди).

За умовами пункту 1.5. угоди сума по угоді складається з відповідних сум накладних.

Пунктами 3.1., 3.3., 3.4. угоди сторони погодили, що розрахунки за цією угодою здійснюються передоплатою, шляхом перерахування грошових сум Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника згідно рахунку-фактури (накладної), виписаного Постачальником. Факт отримання товару Покупцем є підпис відповідальної особи Покупця на накладній (акті прийому, товарно-транспортній накладній тощо). У разі сплати рахунку Покупцем у термін перевищуючий, зазначений у рахунку-фактурі, Постачальник має право змінювати ціну за одиницю товару, якщо інше не передбачено у пп.8.1.,8.2. цієї угоди.

Грошові кошти Покупця, які поступають на розрахунковий рахунок Постачальника, направляються на погашення його заборгованості, незалежно від призначення платежу. При цьому, призначення платежу, зазначене у платіжному дорученні Покупця, Постачальником до уваги не приймається.

У випадку коли товар був відвантажений Покупцю без попередньої оплати або оплата проведена не повністю Покупець повинен оплатити отриманий товар протягом 14-ти календарних днів.

Згідно пункту 9.4. угоди вона вступає в силу з моменту його підписання сторонами і дії до 31.12.2018 року при умові повного розрахунку між сторонами.

Пунктом 9.5. передбачено, що угода враховується пролонгованою на наступний календарний рік, якщо жодна з сторін за місяць до закінчення терміну дії угоди письмово не повідомила другу сторону про своє бажання припинення дії договору. Припинення дії угоди наступає після повного розрахунку між сторонами.

Відповідно до видаткових накладних №А-00000020 від 31.01.2018 і №А-00000147 від 10.05.2018 постачальник поставив покупцю дизельне пальне ДП-3-Л-Євро5-ВО, ЄВРО СОРТ ЕкласК5 (ДТ-Е-К5), ДП-Л-Євро5-ВО на загальну суму 156624,00 грн. з ПДВ (а.с.11, 13).

Отримання товару покупцем підтверджується підписом його представника на вказаних видаткових накладних. Крім того, 10.05.2018 сторонами підписаний акт звірки взаємних розрахунків на суму 156624,00 грн. (а.с.15).

Покупець за отриманий товар повністю не розрахувався, що стало підставою для подання позову про стягнення суми заборгованості.

Згідно з частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частина перша статті 265 Господарського кодексу України визначає, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень частини шостої статті 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу про договір купівлі-продажу.

За вимогами частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відмовляючись оплатити поставлений товар, відповідач (Покупець) посилається на порушення позивачем (Постачальником) пункту 2.2. договору щодо необхідності разом з товаром передачі документів - накладної, паспорту (сертифікату) якості виробника, завіреного печаткою Постачальника, товарно-транспортної накладної (у разі перевезень товару третіми особами - сторонніми автопідприємствами), податкової накладної, яка виписується згідно діючого податкового законодавства України.

Відповідач вказує, що позивачем не було надано Покупцю сертифікатів якості або інших документів, які б підтверджували якість поставленого товару.

Відповідно до частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Частиною першою статті 334 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

В пункті 3.1. угоди сторони погодили, що фактом отримання товару Покупцем є підпис відповідальної особи Покупця на накладній (акті прийому, товарно-транспортній накладній тощо).

Факт отримання товару відповідачем (Покупцем) підтверджується підписами директора товариства ОСОБА_2 у вищевказаних видаткових накладних та у товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (нафти) №20 від 31.01.2018 і №147 від 10.05.2018, підписаних без зауважень (а.с.12, 14).

За приписами частини першої статті 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Відповідач, як покупець, вказаною нормою не скористався, що позбавляє його права посилатись на не передачу паспортів (сертифікатів) якості товару виробника. В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача з вимогою надати необхідні документи в підтвердження якості поставленого товару.

Відповідач також стверджує також про неналежну якість поставлених нафтопродуктів при використанні в роботі техніки. Проте, доводи відповідача не підтверджені жодними документами.

Так, за умовами пункту 2.4. угоди, порядок прийому продукції по якості здійснюється згідно з Інструкцією П-7.

Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості була затверджена постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 за №П-7 та застосовується у всіх випадках, коли стандартами, технічними умовами, Основними й Особливими умовами поставки або іншими обов'язковими для сторін правилами не встановлений інший порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості і комплектності, а також тари під продукцією або товарами (пункт 1 цієї Інструкції).

Пунктом 9 Інструкції встановлено необхідність складання акту про сховані недоліки продукції. Акт про сховані недоліки продукції повинен бути складений протягом 5 днів по виявленню недоліків, однак не пізніше чотирьох місяців від дня надходження продукції на склад одержувача, що виявив сховані недоліки, якщо інші строки не встановлені обов'язковими для сторін правилами.

Коли сховані недоліки продукції можуть бути виявлені лише в процесі її обробки, виробленої послідовно двома або декількома підприємствами, акт про сховані недоліки повинен бути складений не пізніше чотирьох місяців від дня одержання продукції підприємством, що виявили недоліки.

Схованими недоліками зізнаються такі недоліки, які не могли бути виявлені при звичайній для даного виду продукції перевірці й виявлені лише в процесі обробки, підготовки до монтажу, у процесі монтажу, випробування, використання й зберігання продукції.

Пунктами 13, 14 Інструкції приймання продукції проводиться уповноваженими на те керівником підприємства-одержувача або його заступником компетентними особами. Ці особи відповідають за строге дотримання правил приймання продукції.

Приймання продукції по якості і комплектності проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними й Особливими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також по супровідних документах, що засвідчують якість і комплектність, що поставляється продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якості, рахунок-фактура, специфікація й т.п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла і в акті вказується, які документи відсутні.

За вимогами пункту 16 Інструкції при виявленні невідповідності якості, комплектності, маркування продукції, що надійшла, тари або впакування вимогам стандартів, технічних умов, кресленням, зразкам (еталонам), договору або даним, зазначеним у маркуванні й супровідних документах, що засвідчують якість продукції (п. 14 справжньої Інструкції), одержувач припиняє подальшу приймання продукції і складає акт, у якому вказує кількість оглянутої продукції і характер виявлених при прийманні дефектів.

Як вбачається з матеріалів справи покупцем не було здійснено приймання товару відповідно до вимог Інструкції, не було складено відповідних актів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення статті 678 Цивільного кодексу України, якою передбачені правові наслідки передання товару неналежної якості. Згідно частин 1, 2 цієї статті покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Відповідачем не застосовано правових наслідків передання товару неналежної якості, що спростовує відповідні доводи його апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем в матеріали справи були надані докази про часткову сплату відповідачем за товар на суму 10000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №1653 від 09.10.2018.

З урахуванням наведеного і часткової оплати відповідачем товару у сумі 10000,00 грн., на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції правильно дійшов висновку про закриття провадження у справі у сумі 10000,00 грн. та про стягнення з відповідача суми 126624,00 грн. основного боргу.

Частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стягнення штрафних санкцій передбачено також статтею 231 Господарського кодексу України та Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до частин 1, 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій може бути визначений законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина шоста статті 231 Господарського кодексу України).

Позивачем до стягнення були заявлені 10574,57 грн. пені за період з 14.02.2018 по 25.06.2018 і 39156,00 грн. штрафу.

Пунктом 4.2. угоди сторони погодили, що у разі затримки оплати за отриманий товар у термін, що перевищує строк, вказаний у п. 3.4. цієї угоди, Покупець сплачує пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від суми неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції, враховуючи положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за якою нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, правильно визначив початок періоду нарахування пені з 15.02.2018 та перерахувавши її розмір встановив, що стягненню підлягає пеня в сумі 10518,49 грн.

В пункті 4.3. угоди сторони передбачили у випадку, якщо термін прострочення Покупцем проведення взаєморозрахунків перевищує 15 календарних днів Покупець зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 25% від суми заборгованості, протягом 5 банківських днів із дня одержання письмової вимоги Постачальника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 10.08.2018 на адресу відповідача листом №17/1 від 03.08.2018 направив вимогу про сплату штрафу у сумі 39156,00 грн., що підтверджується фіскальним чеком і описом вкладення у конверт (а.с.52-53). Вимога була направлена до прийняття рішення господарським судом і умовами укладеної угоди не обмежено право Постачальника звернутися з відповідною вимогою після подання позовної заяви і відкриття провадження у справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції згоден з місцевим господарським судом, що вимоги позивача про стягнення штрафу, який не був сплачений відповідачем до прийняття судового рішення є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

За період з 14.02.2018 по 25.06.2018 позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України і пункту 4.4. угоди були нараховані до стягнення з відповідача 8080,04 грн. процентів та 1808,77 грн. інфляційних втрат.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Дослідивши умови укладеної угоди місцевий господарський суд встановив, що за пунктом 3.4. угоди у випадку, коли товар був відвантажений Покупцю без попередньої оплати або оплата проведена не повністю, Покупець повинен сплатити отриманий товар протягом 14-х календарних днів. Тобто, передбачена передача товару покупцеві до моменту його оплати останнім.

Така передача є продажем товару в кредит і згідно приписів частини 1 статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Частиною п'ятою статті 694 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Положеннями статті 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що під "користуванням чужими грошовими коштами" слід розуміти не тільки зобов'язання, основним предметом яких є надання грошових коштів у тимчасове використання (позика, кредит, банківський вклад тощо), але і випадки прострочення сплати грошей за будь-якими оплатними зобов'язаннями.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17, в якій вказав, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до пункту 4.4. угоди за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов цієї угоди, Постачальник має право стягнути з Покупця відсотки за користування чужими коштами у розмірі 26% річних від неоплаченої вартості товару.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно зазначив про помилкове посилання позивачем на норму статті 625 Цивільного кодексу України при здійсненні розрахунку процентів за користування чужими коштами та здійснивши перерахунок 26 процентів річних з 15.02.218 стягнув 8036,59 грн.

Судом першої інстанції також правильно визначено, що враховуючи на дату початку прострочення платежу 15.02.2018 період розрахунку інфляційних втрат має визначатися за повні місяці з березня 2018 року, а не з лютого 2018, а тому за перерахунком суду обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми 1222,50 грн. інфляційних втрат, а решта цих нарахувань необґрунтованою.

Щодо доводів відповідача про порушення судом процесуальних прав відповідача, зокрема, не надання строку для надання відзиву на уточнену позовну заяву позивача, то колегією суддів встановлено, що уточнена позовна заява позивача від 03.08.2018 вих. №19 надійшла в матеріали справи 04.09.2018. Як свідчить протокол судового засідання 04.09.2018, судом першої інстанції були визначені всі необхідні обставини у справі та зібрані відповідні докази, що є підставою для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, у зв'язку з чим прийнято відповідну ухвалу від 04.09.2018 про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.09.2018 о 11:30. Представник відповідача ОСОБА_4 був присутнім в судовому засіданні 04.09.2018. Матеріали справи містять докази завчасного направлення позивачем уточненої позовної заяви на адресу відповідача 10.08.2018. Окрім того 10.09.2018 представник відповідач додатково ознайомився зі змістом уточненої позовної заяви позивача в матеріалах справи. Наведені обставини свідчать про обізнаність відповідача зі змістом уточнених позовних вимог. Посилаючись на не надання судом строку на надання відповідачем відзиву на уточнену позовну заяві, відповідач не обґрунтував перед судом апеляційної інстанції, як саме така обставина вплинула на повноту та всебічність з'ясування суттєвих обставин даної справи. Так розгляд справи судом першої інстанції із ухваленням рішення був завершений 16.10.2018, натомість матеріали справи не містять доказів намагань відповідача надати відзив на уточнену позовну заяву позивача чи будь-які додаткові докази до завершення розгляду справи по суті спору. Тому колегія суддів не встановила з боку суду першої інстанції порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення даної справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів також встановлено, що під час перегляду справи судом апеляційної інстанції позивач надав в матеріали справи додаткові докази про перерахування відповідачем 20000,00 грн. за поставлений товар, що підтверджується копією платіжного доручення №1793 від 28.12.2018.

Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, докази які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що наданий позивачем доказ про часткову сплату відповідачем товару на суму 20000,00 грн. за платіжним дорученням №1793 від 28.12.2018 не міг бути поданий суду до ухвалення судового рішення з об'єктивних причин - цей платіж проведено відповідачем після прийняття судового рішення, колегія суддів вважає можливим прийняти в матеріали справи цей доказ. Разом із цим надання позивачем цього доказу не є підставою для зміни чи скасування оскарженого судового рішення в розумінні положень статті 277-278 Господарського процесуального кодексу України, оскільки така обставина, як часткове погашення відповідачем заборгованості в сумі 20000,00 грн. не існувала на момент ухвалення оскарженого судового рішення.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об'єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені відповідачем у сумі 4865,48 грн. у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2018 у справі №904/2934/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Вишневе".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 21.02.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна