РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2019 Справа № 910/17475/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Спичак О.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна»
ДоПублічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»
Провідшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 26 012,70 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Колоннейд Україна» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення 26 012,70 грн.

В обґрунтування повних вимог Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Колоннейд Україна» зазначає наступне.

В наслідок ДТП, яка сталася у зв'язку із неправомірними діями фізичної особи під час керування транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, було завдано шкоду транспортному засобу, страховиком якого є позивач. Оскільки дана ДТП була визнана страховим випадком, тому позивачем було здійснено страхову виплату страхувальнику. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що до страховика який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, переходить право вимоги до винної особи в межах виплаченого ним страхового відшкодування, у зв'язку із чим було подано зазначений позов.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 28.12.2018 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/17475/18. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

24.01.2019 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закону), якою передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У зв'язку з тим, що на момент розгляду досудової регресної вимоги ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс», транспортний засіб «Skoda Fabia» д.н.з. НОМЕР_1 був вже відновлений, та представником позивача були надані відповідні документи на підтвердження проведення відновлювального ремонту, то розрахунок проводився на підставі наданих документів.

Відповідно до Акту виконаних робіт № Ав-К-04718 від 16.09.2016 року та Акту виконаних робіт № Ав-К-04519 від 16.09.2016 рок, складених ТОВ «Авторесурс», вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 86 380,96 грн. Зазначена сума складається з вартості робіт (15 958,80 грн.), вартості матеріалів (8 910,25 грн.) та вартості запчастин (61 511,91 грн.). ПАТ «СК «Країна», керуючись ст. 29 Закону, про застосування коефіцієнту зносу під час розрахунку страхового відшкодування, було застосовано коефіцієнт зносу в розмірі 0,4489 встановлений в Звіті про оцінку вартості матеріального збитку №113-08-16 від 09.08.2016, складеного ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс» та надісланого на адресу ПАТ «СК «Країна» разом з регресною вимогою. Таким чином, розмір вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу та порядку його встановлення визначеного в Методиці склав: 15958,80 грн (вартість робіт) + 8 910,25 грн. (вартість матеріалів) + 61511,91 грн. (вартість запчастин) х (1-0,4489 (коефіцієнт зносу)) = 58 768,26 грн.

Зазначена сума в досудовому порядку була перерахована відповідачем на рахунок позивача, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для додаткового стягнення коштів.

Також 24.01.2019 представником відповідача через канцелярію суду було подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення сторін у справі. Крім того, відповідач просив суд в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України викликати в судове засідання для дачі пояснень оцінювача ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс» Гончарука Миколу Вікторовича для надання пояснень щодо розміру та порядку застосування коефіцієнту фізичного зносу при складанні звіту № 113-08-16 від 09.08.2016.

Ухвалою суду від 29.01.2019 у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Також судом відмовлено в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про виклик в судове засідання оцінювача ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс» Гончарука Миколи Вікторовича.

08.02.2019 представником відповідача було подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення сторін у справі. Крім того, відповідач просив суд в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України викликати в судове засідання для дачі пояснень оцінювача ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс» Гончарука Миколу Вікторовича для надання пояснень щодо розміру та порядку застосування коефіцієнту фізичного зносу при складанні звіту № 113-08-16 від 09.08.2016.

Ухвалою суду від 12.02.2019 у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено; у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про виклик в судове засідання оцінювача ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс» Гончарука Миколи Вікторовича відмовлено.

07.02.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останнім були викладені заперечення щодо відзиву на позов. Зокрема, позивачем наголошувало на тому, що зі змісту приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, тобто на відповідача. У свою чергу, відсутність вказаних дій з боку відповідача не позбавляє позивача права вимагати отримання відшкодування в межах фактично понесених ним витрат у вигляді страхового відшкодування, виплаченого на користь страхувальника. Фактичні витрати застрахованого позивачем автомобіля здійснені на суму 84 780,96 грн на підставі рахунків № Сч-0003850 від 12.08.2016 та № Сч-0004056 від 26.08.2016, актів виконаних робіт № Ав-К-04519 від 16.09.2016 та № Ав-К-04718 від 16.09.2016, якими визначено вартість ремонтних робіт, необхідних для відновлення пошкодженого транспортного засобу та розмір суми, яку необхідно сплатити відповідним суб'єктам для здійснення ремонту.

18.02.2019 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній наголосив на тому, що вимоги позивача про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним.

Крім того, відповідачем разом із запереченнями на відповідь на відзив було подано клопотання про призначення судової авто-товарознавчої експертизи, проведення якої просив доручити ТОВ «Інтер Тех. Сервіс Моторс».

Судом розглянуто та відхилено зазначене клопотання відповідача з огляду на наступне.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім'я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків (стаття 98 ГПК України).

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів (частина перша статті 99 ГПК України).

Разом з тим судом зазначається, що в матеріалах справи міститься звіт оцінювача, в якому місяться відповіді на питання, необхідні суду для вірного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Наразі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2016 на вул. Леніна, с. Путрівка, Васильківського району, Київської області за участю автомобіля «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням власника ОСОБА_3, та за участю автомобіля «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_4, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг», сталася дорожньо-транспортна пригода.

Згідно постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.09.2016 у справі № 362/4203/16-п дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення водієм автомобіля «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3, п.п 2.3 "б", 2.1 дод.1 Правил дорожнього руху України, тобто останній скоїв правопорушення за яке передбачена відповідальність згідно ст. 124 Кодексу про адміністративне правопорушення України.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.09.2016 у справі № 362/4203/16-п ОСОБА_3 за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

01.01.2015 між позивачем (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 01/001 (надалі - договір страхування), відповідно до умов якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1, (надалі також - застрахований автомобіль).

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

ДТП, яка сталася 04.08.2016 відповідно до норм чинного законодавства, була визначена страховим випадком.

Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного 09.08.2016, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 99 020,10 грн без урахування коефіцієнта фізичного заносу та 63 639, 97 грн з його урахуванням.

На підставі заяви про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу відповідно до рахунків ТОВ «Авторесурс» № Сч-003850 від 12.08.2016 та № Сч-0004056 від 26.08.2016, Приватним акціонерним товариством «Страховкам компанія «Колоннейд Україна» було здійснено розрахунок страхового відшкодування та складено страховий акт № НОМЕР_3 від 21.09.2016 транспортного засобу «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1, та встановлена сума страхового відшкодування у загальному розмірі 84 780,96 грн (при розрахунку була врахована франшиза в розмірі 1 600,00 грн).

Позивач, на виконання своїх зобов'язань перед страхувальником за договором страхування наземного транспорту, перерахував на рахунок ТОВ «ОТП Лізинг» суму у розмірі 84 780,96 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 000045733 від 22.09.2016. В свою чергу ТОВ «ОТП Лізинг» на рахунок ТОВ «Авторесурс» була перерахована сума у розмірі 84 780,96 грн за оплату ремонту автомобіля після ДТП.

Зважаючи на те, що з вини ОСОБА_3, який керував автомобілем «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_2, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення з автомобілем «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1, він є особою, відповідальною за збиток, заподіяний зазначеному автомобілю.

Між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» та власником автомобіля «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_2, було укладено договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту поліс АЕ/8172412. Згідно зазначеного полісу ліміт відповідальності за шкоду майну становить 100 000,00 грн, франшиза 0,00 грн.

Таким чином, Приватне акціонере товариство «Страховкам компанія «Колоннейд Україна» відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та статей 993 і 1191 Цивільного кодексу України, отримало право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, а саме - до страхової організації, якою здійснено обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_2, тобто до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна».

Приватне акціонере товариство «Страховкам компанія «Колоннейд Україна» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» з претензією № R/L21432 від 29.05.2017 про виплату страхового відшкодування у розмірі 84 780,96 грн.

Відповідачем на рахунок позивача була перерахована сума у розмір 58 768,26 грн, частина страхового відшкодування у розмірі 26 012,70 грн відповідачем перерахована не була з огляду на те, що позивачем здійснено розрахунок страхового відшкодування без урахування коефіцієнту фізичного зносу, який в даному випадку має обов'язкове застосування до деталей, які підлягали заміні.

Враховуючи вищезазначене на розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страховкам компанія «Колоннейд Україна» до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 26 012, 70 грн.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов'язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Таким чином, після виплати позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування за шкоду, завдану 04.08.2016 внаслідок ДТП автомобілю «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1,, до позивача в порядку суброгації перейшло право зворотної вимоги відшкодування збитків, яке страхувальник позивача мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Судом встановлено, що відповідач станом на дату виникнення ДТП - 04.08.2016 був страховиком цивільно-правової відповідальності водія автомобіля «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_2, винного у вчиненні ДТП, та, відповідно, був та залишається відповідальним за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації його страхувальником зазначеного автомобіля згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №АЕ8172412.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Згідно з ч.1 ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст.1191 зазначеного кодексу, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі ст.1192 вказаного кодексу, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст.1194 наведеного кодексу, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст.5 Закону України «Про страхування», страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Відповідно до ч.1 та п.6 ч.4 ст.6 зазначеного Закону, добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видами добровільного страхування можуть бути: 6) страхування наземного транспорту (крім залізничного).

Згідно з п.9 ч.1 ст.7 вказаного Закону в Україні здійснюються такі види обов'язкового страхування: 9) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ч.1 ст.25 наведеного Закону, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі ст.27 зазначеного Закону, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.2.1. ст.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно з ч.22.1 ст.22 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.29 наведеного Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Таким чином, відповідно до ст.5, п.6 ч.4 ст.6 та п.9 ч.1 ст.7 Закону України «Про страхування» добровільне страхування наземного транспорту та обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є двома абсолютно різними видами страхування.

Згідно з ч.1 ст.6 та ч.1 ст.25 наведеного Закону добровільне страхування, в т.ч. наземного транспорту, - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Таким чином, розмір страхового відшкодування, його складові та порядок обрахування встановлюються повністю на розсуд сторін такого договору.

Разом з тим, ч.1 ст.993 Цивільного кодексу України та стаття 27 Закону України «Про страхування» передбачають, що страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Вказівка «у межах витрат», означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред'являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

В свою чергу, наведені ч. 22.1 ст.22 та ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в т.ч. визначають, які саме витрати у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються страховиком цивільної відповідальності.

Частина 2.1. статті 2 наведеного Закону прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, яким в даному випадку є відповідач, підлягають застосуванню саме спеціальні норми ч. 22.1 ст.22 та ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (ПАТ «Страхова компанія «Країна») за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, страховик (ПАТ «Страхова компанія «Країна») за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 29, пункту 32.7 статті 32 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е З - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ПАТ «Страхова компанія «Країна») відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16.

Тому, пред'явлення ПрАТ «СК «Коллонейд Україна» (особа, яка має право на отримання відшкодування замість потерпілого) до ПАТ «Страхова компанія «Країна» (страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) вимоги про виплату страхового відшкодування у розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним.

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля при встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов'язковим.

Відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, значення Е приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Відповідно до п. 7.39 Методики, винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

З наявного в матеріалах справи звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу № 113-08-16 вбачається, що значення коефіцієнту фізичного зносу становить 0,4489, у зв'язку з тим, що фактичний пробіг пошкодженого транспортного засобу є щонайменше вдвічі більший за нормативний.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що на момент подачі позовної заяви відповідач був зобов'язаний відшкодувати позивачу вартість матеріального збитку в межах суми відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який дорівнює 0,4489.

Відповідно до Акту виконаних робіт № Ав-К-04718 від 16.09.2016 року та Акту виконаних робіт № Ав-К-04519 від 16.09.2016 року, складених ТОВ «Авторесурс», вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 86 380,96 грн. Зазначена сума складається з вартості робіт (15 958,80 грн), вартості матеріалів (8 910,25 грн) та вартості запчастин (61 511,91 грн.).

При застосуванні коефіцієнту фізичного зносу в розмірі 0,4489, встановленого в Звіті про оцінку вартості матеріального збитку №113-08-16 від 09.08.2016, складеного ТОВ «Інтер Тех Сервіс Моторс», розмір вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу та порядку його встановлення визначеного в Методиці склав: 15958,80 грн (вартість робіт) + 8 910,25 грн (вартість матеріалів: лакофарбні матеріали +рідина системи гідропідсилювача) + 61511,91 грн (вартість запчастин) х (1-0,4489 (коефіцієнт зносу)) = 58 768,26 грн.

Як встановлено судом, відповідач відшкодував позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 58 768,26 грн, у зв'язку з чим на момент подачі зазначеного позову у відповідача перед позивачем був відсутній обов'язок по відшкодуванню вартості виплаченого страхового відшкодування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 26 012,70 грн.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

3. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.