ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Справа № 902/521/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостачсервіс» та апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Вінницької області від 18.12.18 р. (повний текст - 28.12.2018 р.) у справі №902/521/18 (суддя БанаськоО.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м.Київ)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостачсервіс» (с.Зарванці, Вінницького району, Вінницької області)

про стягнення 409730,86 грн.

за участю представників:

позивача - Родоман Т.О., довіреність №14-136 від 20.07.2018р.

відповідача - Довжик Д.В., ордер №423327 від 12.02.2019р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 18.12.18р. у справі №902/521/18 задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпостачсервіс" про стягнення 409730,86 грн. заборгованості. Стягнуто з відповідача на користь позивача - 100000 грн. 00 коп. - пені, 46881 грн 89 коп. - 3% річних, 158241 грн. 27 коп. інфляційних втрат та 6145 грн. 96 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору. У стягненні 104607 грн. 70 коп. пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газпостачсервіс" - звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (т2., арк.справи 3-6)

В апеляційній скарзі зокрема зазначає, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Аналогічна правові висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №904/1858/16, від 13.03.2018р. у справі №903/61/17, від 13.03.2018р. у справі №926/33/17.

Пунктом 7 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільного протокольного рішення, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Оформлення та підписання в конкретному випадку Спільного протокольного рішень про організацію взаєморозрахунків стосується розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, що є процедурою реалізації права.

Тому відповідач вважає, що уклавши спільні протокольні рішення, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за прийнятий відповідачем від позивача природний газ за укладеним між сторонами у справі договором №17-272-Н від 20.04.2017р.

Позивач, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб виявив свою згоду здійснити розрахунки відповідно до згаданого Порядку і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за надані ним послуги.

Підстави для нарахування та стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, яка була погашена за спільними протокольними рішеннями, відсутні, оскільки уклавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за природний газ, а пеня, інфляційні втрати та 3% річних можуть бути нараховані лише на суми заборгованості, що не охоплюються спільними протокольними рішеннями, які погашалися відповідачем власними коштами.

Верховний Суд України при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та санкцій, передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, зазначив, що необхідною умовою для їх застосування є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи, і, відповідно до якого сторони засвідчили, що після виконання договору і, відповідно до якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Також зазначає, що як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних ТОВ «Газпостансервіс» за договором від 20.04.2017р. №17-272-0, який нібито перевірявся судом першої інстанції, позивачем не здійснено розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних щодо суми заборгованості без урахування суми заборгованості відповідача погашеної згідно вищевказаного Спільного протокольного рішення (2038651 грн. 00 коп.).

ТОВ «Газпостачсервіс» неодноразово зазначало про вказану обставину та зазначало про невірність здійснених позивачем розрахунків, однак вказані доводи були залишені судом без жодної правової оцінки. Натомість суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення здійснив хибний висновок про вірність здійснених позивачем розрахунків. Положеннями п.11.1 договору від 28.09.2011р. передбачено, що договір в частині проведення розрахунків за надані позивачем послуги з транспортування природного газу діє до повного виконання відповідачем своїх зобов'язань за цим договором.

На підставі викладеного відповідач просить суд скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 18.12.2018р. по справі №902/521/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в повному обсязі.

Ухвалою суду від 30.01.2019р. розгляд скарги призначено на 13.02.2019р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 в залі судових засідань № 4.

04.02.2019р. на адресу апеляційного господарського суду надійшла також апеляційна скарга ПАТ «НАК Нафтогаз України» на рішення господарського суду Вінницької області від 18.12.2018р. у справі №902/521/18.

В даній апеляційній скарзі позивач звертає увагу суду на те, що публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не погоджується зі зменшенням судом розміру неустойки, і вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема, ст.233 Господарського кодексу України, ст.ст.549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, та процесуального права, ст.ст.236 та 238 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.

04.02.2019р. Північно-західним апеляційним господарським судом відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Крім цього апеляційну скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» прийнято до спільного розгляду з апеляційною скаргою ТзОВ «Газпостачсервіс» на рішення господарського суду Вінницької області від 18.12.2018р. у справі №902/521/18.

Розгляд апеляційних скарг призначено на 13.02.2019р. об 11:00 год.

13.02.2019р. представники сторін у судове засідання з'явилися, доводи викладені в апеляційних скаргах підтримали на полягали на їх задоволенні в повному об'ємі.

Крім цього представник товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостачсервіс» надав суду додаткові письмові пояснення, щодо судової практики по суті спору.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

20.04.2017р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Газпостачсервіс" (Покупець, відповідач) укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 17-272-Н (Договір) (т.1, арк.справи 20-25) відповідно до п.п.1.1., 1.2. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2017 р. природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах цього Договору. Природний газ, що передається за Договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Згідно із п.п.2.1. Договору продавець передає покупцеві з 01.04.2017р. по 30.09.2017р. (включно) природний газ обсягом до 470,963 тис.куб.м.

Обсяги газу, що планується передати за Договором можуть змінюватися сторонами протягом місяця поставки у встановленому порядку (п. 2.2. Договору).

Як погоджено п.3.2. Договору приймання-передачі природного газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці купівлі-продажу, оформляється актом приймання-передачі.

Згідно п.5.1. Договору з 01.04.2017р. ціна на природний газ становить 4 942 грн за 1000 куб.м., крім того податок на додану вартість - 20 %. Всього до сплати за 1000 куб.м. природного газу - 5930 грн 40 коп.

Загальна сума вартості природного газу за Договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п. 5.3. Договору).

Відповідно до п.6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем поставки газу. Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

Сторони погодили, що підписання протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за газ відповідно до Постанови кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Відповідно до п.6.2 Договору оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.

Згідно з п.6.3. Договору за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця.

Пунктом 7.1 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.04.2017 р., і діє в частині продажу природного газу до 30.09.2017 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1. Договору).

Сторонами також було підписано Додаткову угоду №1 від 26.06.2017р. до Договору, якою внесено зміни до Договору щодо обсягів природного газу, що передається продавцем покупцеві (т.1, арк.справи 26).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем у період з квітня 2017 р. по вересень 2017 р. передано, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 4365515 грн 68 коп. на підтвердження чого у справі містяться обопільно підписані та скріплені печатками сторін акти приймання-передачі природного газу (т.1, арк.справи 35-40).

Відповідач в свою чергу за поставлений товар розрахувався не своєчасно, з порушенням строку визначеного умовами п.6.1. Договору.

Остаточний розрахунок з позивачем за поставлений природний газ відповідачем здійснено 28.02.2018 р., що стверджується наявними в матеріалах справи банківським виписками.

Неналежне виконання відповідачем зобов'язань за Договором щодо своєчасної оплати отриманого природного газу слугувало підставою звернення позивача з даним позовом до суду про стягнення 409730 грн 86 коп. заборгованості з яких 46881 грн 89 коп. - 3% річних, 158 241 грн 27 коп. інфляційних втрат та 204 607 грн 70 коп. пені.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до п.3 ч.1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами Договору між ними виникли зобов'язання, які мають правову природу договору купівлі-продажу.

За змістом ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п.6.1. Договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем поставки газу.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п.3,4 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 7 Договору сторони передбачили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань.

Зокрема, пунктом 7.2 Договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. Договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Умовами п.9.3. Договору визначено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у томі числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, становить 5 (п'ять) років.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, а також те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення боржника по сплаті отриманого природного газу суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та нормам чинного законодавства.

При цьому, колегія суддів не приймає посилання відповідача, що уклавши спільні протокольні рішення, сторони у такий спосіб змінили порядок і строки проведення розрахунків за прийнятий відповідачем від позивача природний газ за укладеним між сторонами у справі договором №17-272-Н від 20.04.2017р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підставі спільного протокольного рішеннями про організацію взаєморозрахунків №2926 від 15.06.2017р. здійснено оплату 28.07.2017р. на суму 67 673,42 грн.

Отже, борг в сумі 4297842,26 грн. був оплачений відповідачем власними коштами, його оплата не була врегульована спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20.

Згідно з розрахунком заборгованості всі нарахування пені у сумі 204607,70 грн. інфляційних нарахувань у сумі 158241,27 грн. та 3% річних у сумі 46881,89 грн., здійсненні виключно на суми заборгованості, яка була сплачена відповідачем власними коштами та з порушенням строків розрахунків визначених Договором, а не на суми заборгованості, які відшкодовувалися на підставі Спільних протокольних рішень.

Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи довідками сальдо та операцій по рахунку за спірним договором купівлі-продажу газу, з відображенням усіх оплат та їх призначення.

При цьому, позивач не заперечує факт підписання вказаного спільного протокольного рішення та відобразив їх у своїх розрахунках, які наявні в матеріалах справи, та відповідно враховує їх при нарахуванні санкцій та 3% річних.

Підставою для стягнення пені та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів (Постанова Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі №921/574/17-г/5).

Отже, нарахування неустойки, інфляційних нарахувань та 3% річних здійсненні позивачем правомірно у відповідності до чинного законодавства та умов договору купівлі-продажу газу, норм чинного законодавства, що регулюють виконання договорів.

Перевіривши в апеляційному провадженні за допомогою калькулятора інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон" розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про вірність розрахунку позивача, а тому позовні вимоги в цій частині задоволено в повному обсязі правомірно.

Крім цього, перевіривши в апеляційному провадженні за допомогою калькулятора системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон" правильності розрахунку пені не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

При цьому, відповідачем не висловлено заперечень щодо правильності проведеного позивачем розрахунку заборгованості, не надано власного контррозрахунку заборгованості тощо.

Господарський суд Вінницької області дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення пені. Колегія суддів вважає вірним такий висновок з огляду на наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені місцевий господарський суд взяв до уваги наступні обставини:

- отриманий природний газ відповідачем оплачено в повному обсязі та строк прострочення оплати останнього є незначним;

- відповідно до умов Договору відповідач отримував природний газ від позивача виключно для постачання побутовим споживачам, а не для власних потреб;

- ступінь виконання зобов'язання відповідачем та поведінка винної сторони: відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов'язань за Договором, оскільки прострочення зумовлене несвоєчасним надходженням на рахунок коштів від споживачів;

- кошти надходили на рахунок відповідача із спеціальним режимом використання, в зв'язку з чим у відповідача була відсутня можливість впливати на порядок розподілу цих коштів;

- предметом розгляду спору є стягнення пені та передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" і не може впливати на його господарську діяльність;

- розмір заявленої до стягнення пені є явно неадекватним спірним правовідносинам, враховуючи погашення станом на момент розгляду спору заборгованості відповідачем за Договором в повному обсязі ще лютому 2018 р.;

- відсутність понесення позивачем збитків пов'язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов'язання за Договором. Іншого матеріали справи не місять;

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов'язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

До цього ж, було враховано правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов'язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на викладені обставини, користуючись правом, наданим йому ст.551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України, суд першої інстанції правомірно зменшив розмір заявленої до стягнення пені до 100 000 грн. 00 коп.

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст.233 Господарського кодексу України, 551 Цивільного кодексу України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.11.2018р. у справі №913/89/18.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат в тому рахунку доказів проведення розрахунків без допущення прострочення виконання грошового зобов'язання (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

З огляду на викладене, позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", судом першої інстанції правомірно задоволено частково, з урахуванням наведених вище мотивів щодо зменшення пені до 100000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржниками не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своїх правової позицій, викладених в апеляційних скаргах.

Доводи скаржників в апеляційних скаргах, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду першої інстанції не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення господарського суду Вінницької області від 18.12.18р. у справі № 902/521/18 слід залишити без змін, а апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостачсервіс» та публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційних скарг покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст.269, 270, 272, 273, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостачсервіс» та апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Вінницької області від 18.12.2018р. у справі №902/521/18 залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18.02.2019р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Коломис В.В.