ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1820/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Квант Плюс", м. Полтава
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквадія", с. Гаркушинці , 2. Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ № 2298 від 02.10.2018; дов. від 20.06.2018;

першого відповідача - ОСОБА_2, дов. від 23.08.2018; ордер серія ПТ № 123502 від 30.01.2019; св-во про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ № 2609 від 24.01.2019;

другого відповідача - ОСОБА_3, дов. № 02-17/29 від 04.01.2019.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Квант Плюс", м. Полтава, звернулось до господарського суду з позовом до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквадіа", с. Гаркушинці, 2. Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків, в якій, з урахуванням прийнятої судом 04.01.2019 заяви позивача про зміну предмету позову, просить суд:

1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АКВАДІЯ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КВАНТ ПЛЮС грошові кошти у розмірі 6137285,64 гривень основного боргу.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АКВАДІЯ та Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КВАНТ ПЛЮС штрафні санкції у розмірі 29545,40 грн., з яких: пеня - 10115,93 грн., відсотки річних - 3692,72 грн., інфляційні втрати - 15736,75 грн. за поставлений товар згідно витратної накладної № 649 від 18.10.2016.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АКВАДІЯ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КВАНТ ПЛЮС штрафні санкції у розмірі штрафних санкцій 107692,83 грн., з яких: пеня - 36872,53 грн., відсотки річних - 13459,94 грн., інфляційні втрати - 57360,36 грн. за поставлений товар згідно витратної накладної № 649/1 від 18.10.2016.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АКВАДІЯ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КВАНТ ПЛЮС штрафні санкції у розмірі штрафних санкцій 883116,34 грн., з яких: пеня - 300255,10 грн., відсотки річних - 107592,58 грн., інфляційні втрати - 475268,66 грн. за поставлений товар згідно витратної накладної № 281/1 від 09.11.2016.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АКВАДІЯ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КВАНТ ПЛЮС штрафні санкції у розмірі штрафних 1335406,05 грн., з яких: пеня - 492585,02 грн., відсотки річних - 166705,53 грн., інфляційні втрати - 676115,50 грн. за поставлений товар, згідно витратної накладної № 813 від 22.12.2016.

6. Понесені судові витрати покласти на відповідачів у солідарному порядку

Ухвалою господарського суду від 27.07.2018 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 21.08.2018 о 14:15 год.

10.09.2018 першим відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 26055), в якому відповідач проти позову заперечував та, зокрема, зазначив, що підставою для здійснення розрахунків за договором поставки № 1410/16 від 14 жовтня 2016 року є - оформлений згідно умов договору рахунок постачальника, натомість жодного рахунку за договором поставки № 1410/16 від 14 жовтня 2016 року на адресу TOB Аквадія не надходило, у зв'язку із чим, відсутні правові підстави для здійснення будь-якої оплати за договором. Окрім цього, зауважив, що надані позивачем, в обґрунтування позову, витратні накладні не підтверджують факт здійснення поставки за договором поставки № 1410/16 від 14 жовтня 2016 року, оскільки згідно умов договору, підтвердженням здійснення поставки є товарно-супровідні документи, якими, згідно примітки до пункту 5.2. договору, є видаткова накладна. Також, наголосив, що позивачем неправомірно пред'явлено позов до господарського суду Харківської області та дана справа підсудна господарському суду Полтавської області.

Ухвалою господарського суду від 05.12.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 13 січня 2019 року.

Ухвалою господарського суду від 14.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/1820/18 до судового розгляду по суті на 15.01.2019 о 12:00 год.

15.01.2019 першим відповідачем, через канцелярію суду, надано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення суми неустойки (вх. № 1077).

30.01.2019 другим відповідачем, через канцелярію суду, надано письмові пояснення (вх. № 2652), в яких другий відповідач зазначив, що Департамент житлово-комунального господарства Харківської обласної державної адміністрації не знаходиться у договірних відносинах з TOB Квант Плюс та не має жодного відношення до правовідносин між TOB Квант Плюс та TOB АКВАДІА та посилання позивача, що продукція виробничо-технічного призначення (відповідно до договору поставки № 1410/16 від 14.10.2016) була використана на виконання умов договору № 109 від 26.09.2016, укладеного між TOB АКВАДІА та Департаментом житлово-комунального господарства Харківської обласної державної адміністрації ґрунтуються тільки на припущеннях та не підтверджуються жодним доказом. З огляду на викладене, просить суд закрити провадження по справі в частині позовних вимог до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської обласної державної адміністрації.

Протокольними ухвалами від 15.01.2019, 04.02.2019 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 15.02.2019 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 15.02.2019 проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник другого відповідача у судовому засіданні 15.02.2019 проти позову, в частині вимог, пред'явлених до другого відповідача, заперечував.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.02.2019, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, 14.10.2016, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Квант Плюс" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аквадія" (покупець, відповідач) укладено договір поставки № 1410/16, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язується на умовах, визначених цим договором, поставити та передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, надалі - товар, у відповідності до рахунків та видаткових накладних, які оформлюються додатками до цього договору і є його невід'ємними частинами, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його.

Відповідно до розділу 3 договору, розрахунки за цим договором здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах післяплати та на підставі рахунку постачальника. В рахунках постачальника на оплату товару за цим договором повинні бути зазначені цей договір. У платіжному документі покупця повинні бути вказані номер рахунків постачальника та цей договір, як підстава для здійснення розрахунку.

Пунктом 5.2 договору сторони узгодили, що датою поставки товару є дати підписання повноважним представником покупця товарно-супровідних документів. Товарно-супровідні документи складаються постачальником на українській мові та повинні мати посилання на цей договір. Разом з товаром, постачальник надає покупцю копію сертифікату якості заводу виробника або паспорт або інший документ щодо якості.

Згідно з п. 7.2. договору поставки №1410/16 від 14.10.2016, порушення строків розрахунку за товар, якщо товар не було оплачено на умовах попередньої оплати тягне за собою обовязок покупця уплатити постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, але не більше розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Як встановлено судом, на виконання умов договору поставки № №1410/16 від 14.10.2016, позивач поставив першому відповідачу товар на загальну суму 6137285,64 грн., що підтверджується змістом витратних накладних: № 649 від 18.10.2016, № 649/1 від 18.10.2016, № 281/1 від 09.11.2016, № 813 від 22.12.2016, а також товарно-транспортними накладними, а відповідач цей товар прийняв.

Натомість, в порушення умов договору, перший відповідач за отриманий товар вчасно та в повному обсязі не розрахувався, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Звертаючись з позовними вимогами до другого відповідача, позивач зазначає, що поставлена першому відповідачу продукція виробничо-технічного призначення була використана на виконання умов договору № 109 від 26.09.2016, укладеного між першим відповідачем та другим відповідачем, для здійснення реконструкції системи водопостачання смт. Орілька Лозівського району Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач поставив першому відповідачу товар на загальну суму 6137285,64 грн., що підтверджується змістом витратних накладних: № 649 від 18.10.2016, № 649/1 від 18.10.2016, № 281/1 від 09.11.2016, № 813 від 22.12.2016, а також товарно-транспортними накладними.

Натомість, в порушення умов укладеного між сторонами даного спору договору поставки від 14.10.2016, за отриманий товар відповідач не розрахувався.

Заперечуючи проти позову, відповідач зауважує, що дані витратні накладні не підтверджують факт здійснення поставки за договором поставки № 1410/16 від 14 жовтня 2016 року, оскільки згідно умов договору, підтвердженням здійснення поставки, є товарно-супровідні документи, якими, згідно примітки до пункту 5.2. договору є видаткова накладна, а надані на адресу суду витратні накладні, є неналежним доказом, оскільки не містять посилання на договір поставки № 1410/16 від 14 жовтня 2016 року.

З приводу зазначених заперечень першого відповідача, суд зауважує, що у судовому засіданні сторони підтвердили, що між ТОВ "Квант Плюс" та ТОВ "Аквадіа" не було укладено інших договорів поставки, окрім договору № 1410/16 від 14.10.2016. А, отже, оскільки перший відповідач не заперечує самого факту отримання від позивача товару на загальну суму 6137285,64 грн., товар отриманий відповідачем, згідно з витратними накладними № 649 від 18.10.2016, № 649/1 від 18.10.2016, № 281/1 від 09.11.2016, № 813 від 22.12.2016, отриманий ним в рамках договору № 1410/16 від 14.10.2016.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання з оплати товару за договором поставки від 14.10.2016.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором поставки від 14.10.2016 в сумі 6137285,64 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з першого відповідача 6137285,64 грн. заборгованості належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з п. 7.2. договору поставки №1410/16 від 14.10.2016, порушення строків розрахунку за товар, якщо товар не було оплачено на умовах попередньої оплати тягне за собою обовязок покупця уплатити постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, але не більше розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем, за порушення першим відповідачем строків виконання грошового зобов'язання за договором поставки від 14.10.2016, нараховано пеню в загальному розмірі 839828,58 грн., які позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів.

Дослідивши наданий позивачем до заяви про зміну предмету позову розрахунок суми пені, суд зазначає, що він зроблений вірно, відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 ГК України.

Як свідчать матеріали справи, першим відповідачем надано до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача щодо стягнення неустойки (вх. № 1077).

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України, при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що строк дії договору поставки закінчився 31.12.2017, кінцевий строк сплати за поставлений товар не може перевищувати строк дії договору поставки. Враховуючи позиції сторін, слід вважати, що позивач встановив порушення свого права на отримання оплати за поставлений товар 31.12.2017, а відтак суд не вбачає за можливе застосування строків позовної давності, за майновими вимогами по сплаті штрафних санкцій у вигляді пені.

Вивчивши розрахунки надані позивачем у своїх заявах, суд дійшов висновку, що вони відповідають умовам договору поставки з урахуванням чинного законодавства, отже, є обґрунтованими та підлягають стягненню з першого відповідача.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 291450,77 грн. та 1224481,27 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобовязання, підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом).

Щодо заперечень першого відповідача, що підставою для здійснення розрахунків за договором поставки № 1410/16 від 14 жовтня 2016 року є оформлений згідно умов договору рахунок постачальника, а жодного рахунку за договором поставки від 14 жовтня 2016 року на адресу TOB Аквадія не надходило, у зв'язку із чим, відсутні правові підстави для здійснення будь-якої оплати за договором, суд зазначає наступне.

Так, узгодження сторонами в договорі поставки від 14.10.2016, що розрахунки за цим договором здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах післяплати та на підставі рахунку постачальника, не звільняє відповідача від обовязку сплатити борг з дотриманням встановленого порядку, навіть у разі не виставлення рахунку, з огляду на те, що рахунок містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату за отриманий товар за договором. Суд зазначає, що саме така позиція із вказаного питання була неодноразово висловлена Вищим господарським судом України (зокрема, в постановах від 20 травня 2010 року у справі № 18/321 та від 12 січня 2011 року у справі № 19/9-10-76).

Щодо заявлених позовних вимог до другого відповідача - Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, суд зазначає наступне.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право, а матеріалами справи не підтверджено порушення прав позивача з боку другого відповідача, то відсутність порушеного права позивача також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено, що Департамент житлово-комунального господарства Харківської обласної державної адміністрації не знаходиться у договірних відносинах з позивачем - TOB Квант Плюс, а отже, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин викладених у позові щодо порушення другим відповідачем прав та законних інтересів позивача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем вимог до другого відповідача, в зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог, пред'явлених до другого відповідача.

Щодо територіальної підсудності даної справи господарському суду Харківської області, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 29 ГПК України, право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

Позови у спорах за участю кількох відповідачів можуть предявлятися до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання одного з відповідачів.

Сутність підсудності за вибором позивача, яка називається альтернативною підсудністю, полягає в тому, що позивачу у визначених законом випадках надано право на свій розсуд пред'явити позов в один з декількох судів.

Відповідно до загальної територіальною підсудністю, це може бути суд за місцем знаходження одного з відповідачів, визначених позивачем у позові.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути предявлений в одному з двох і більше судів. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Враховуючи те, що місцезнаходженням другого відповідача - Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, є : 61022, м. Харків, пл. Свободи, 5, а, отже, даний спір є підсудній господарському суду Харківської області.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_4 України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи викладене та відмову в задоволенні позовних вимог до другого відповідача - Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Квант плюс" підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати в даній справі покладаються на першого відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквадія" (37670, Полтавська область, Миргородський район, с. Гаркушинці, вул. Хорольська, 46, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Квант Плюс" (36020, м. Полтава, вул. Конституції, 13, ) основний борг за договором поставки від 14.10.2016 в розмірі 6137285,64 грн., пеню в розмірі 839828,58 грн., 3% річних в розмірі 291450,77 грн., інфляційні втрати в розмірі 1224481,27 грн., судові витрати в розмірі 127395,69 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Квант Плюс" (36020, м. Полтава, вул. Конституції, 13, );

Перший відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Аквадія" (37670, Полтавська область, Миргородський район, с. Гаркушинці, вул. Хорольська, 46, );

Другий відповідач - Департамент житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації (61022, м. Харків, пл. Свободи, 5).

Повне рішення складено 25.02.2019.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/1820/18