ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

18.02.2019 року м. Дніпро Справа № 7/74

Центральний апеляційний господарський суд у складі:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач)

судді Кузнецов В.О., Чус О.В.

перевіривши матеріали апеляційної

скарги Приватного акціонерного товариства "Транселектромонтаж", м. Київ

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року

у справі № 7/74 (суддя - Коваль Л.А.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Укрстальконструкція", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Санворд-Україна", м. Дніпро

про про спонукання до виконання дій

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року затверджено мирову угоду, укладену 09.02.2006 року між Відкритим акціонерним товариством "Укрстальконструкція" та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Санворд-Україна" в редакції, яка узгоджена сторонами. Провадження у справі припинено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Приватне акціонерне товариство "Транселектромонтаж" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року у даній справі повністю і відмовити в затвердженні мирової угоди від 09.02.2006 року.

Одночасно скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав як джерело права.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі "Плевін проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року, суд постановив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

У справі "Мушта проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 року, суд постановив, що норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], №28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (пункти 22 - 23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року) .

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків для оскарження, виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

15 грудня 2017 року набрав чинності новий Господарський процесуальний кодекс України. Відповідно до пунктів 11, 13 Розділу 11 Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній з 15.12.2017 року) суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частинами 1,2 статті 93 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній до 15.12.2017 року) передбачено, що апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом.

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов'язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Тобто, законодавець не передбачив обов'язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити - з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він поновленню.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

Поважними визнаються такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку, тобто у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Колегія суддів зазначає, що суд може поновити строк на апеляційне оскарження лише у виняткових випадках, тобто причини поновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не враховувати який вважалось би несправедливим та таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

Для поновлення строку на апеляційне оскарження суд має встановити наявність відповідних обставин, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв'язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, що може використовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Суд може визнати поважними причинами пропуску процесуального строку лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 року у справі № 915/1237/14.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ухвала суду першої інстанції прийнята 21.02.2006 року.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на оскарження в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, ПрАТ "Транселектромонтаж" зазначає, що 14.06.2000 року між Київською міською радою та Дочірнім підприємством "Транселектромонтаж" було укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої по вул. Зрошувальна, 17 у Дарницькому районі м. Києва, розміром 2 8339 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень. Відповідно до свідоцтва про право власності на майновий комплекс від 10.08.2001 року ЗАТ "Транселектромонтаж" належав на праві власності майновий комплекс площею 3654,8 кв. м., який розташований за адресою м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 та складався з літер А, Б, В, Г, Д, Ж, Л та М. 26.10.2010 року між ЗАТ "Транселектромонтаж", правонаступником якого є ПрАТ "Транселектромонтаж" та ТОВ "Транселектромонтажбуд" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. за № 462. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ТОВ "Транселектромонтажбуд" придбало майновий комплекс загальною площею 3654,80 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. 22.01.2019 року ПрАТ "Транселектромонтаж" отримано претензію від ТОВ"Транселектромонтажбуд", в якій зазначено, що ТОВ "Транселектромонтажбуд" дізналося в 2018 році про те, що на території майнового комплексу було зареєстровано право власності на склад-ангар та гараж за іншою юридичною особою - ТОВ "Санворд-Україна" на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року у справі № 7/74, що була винесена до укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.03.2010 року. 12.04.2016 року в Єдиному державному реєстрі права власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності ТОВ "Санворд-Україна" на склад-ангар та гараж на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року у справі № 7/74. В подальшому, ТОВ "Санворд-Україна" перепродано вказані об'єкти на ТОВ "Санворд-Київ" (договори купівлі-продажу № 247, 248 від 05.02.2018 року). ТОВ "Транселектромонтажбуд" до листа було надано копію ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року у справі № 7/74, на підставі якої було зареєстровано право власності за ТОВ "Санворд-Україна" на склад-ангар та гараж з збірно-розбірних металоконструкцій, розміщених за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 року у справі № 7/74 закрито апеляційне провадження у зв'язку з тим, що ТОВ "Транселектромонтажбуд" придбало майновий комплекс вже після прийняття Господарським судом ухвали, що нібито виключає ймовірність порушення прав та інтересів ТОВ "Транселектромонтажбуд". Постановою Верховного Суду від 15.01.2019 року у справі № 7/74 касаційну скаргу ТОВ "Транселектромонтажбуд" залишено без задоволення, на тій же підставі.

13.02.2019 року на адресу апеляційного господарського суду від представника відповідача - ТОВ з ІІ "Санворд-Україна" надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження, в яких останній посилається на те, що поновлення скаржнику пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року, очевидно, матиме наслідком необґрунтоване втручання суду у принцип правової визначеності та порушуватиме права інших учасників провадження на справедливий судовий розгляд в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Отже, саме з 12.04.2016 року, коли в Єдиному державному реєстрі було зареєстровано права власності ТОВ "Санворд-Україна" на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року, відомості про оскаржувану ухвалу є загальнодоступними та відомими.

Слід звернути увагу, що необізнаність скаржника про винесення місцевим господарським судом оскаржуваного судового рішення (ухвали) не є безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не є стороною у даній справі та не була залучена до складу її учасників.

При цьому, скаржник на момент розгляду справи в 2006 році не відносився до кола осіб, що мали бути повідомленими про розгляд справи або залученими до участі в ній, оскільки оскаржувана ухвала суду на час її винесення не стосувалася прав та обов'язків скаржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 908/2474/13).

Верховний Суд в постанові від 03.07.2018 року у справі № 3/9 зробив висновок, що норми статті 261 Господарського процесуального кодексу України не встановлюють безумовного обов'язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов'язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з тим неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, свідчить лише про те, що такій особі ймовірно не було відомо про розгляд цієї справи, однак не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними, поновлення цього строку та прийняття скарги до провадження.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що скаржник є особою, яка не була залучена до участі у справі та вважає судове рішення у даній справі таким, що прийнято щодо її прав та обов'язків, звернувся з апеляційною скаргою на судове рішення зі спливом майже 13 років з набрання оскаржуваним судовим рішенням законної сили, не обґрунтувавши причини порушення строку апеляційного оскарження та звернення зі спливом тривалого часу, що свідчить про відсутність підстав для поновлення цього строку та прийняття до провадження апеляційної скарги. На скаржника не розповсюджуються виключення, які зазначені в частині 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України, що стосуються можливості поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення з моменту прийняття якого сплив строк понад один рік.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог частини 2 статті 261 Господарського процесуального кодексу України відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись статтями 234, 235, 254, 261 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити Приватному акціонерному товариству "Транселектромонтаж" у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відмовити Приватному акціонерному товариству "Транселектромонтаж" у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 року у справі № 7/74.

Апеляційну скаргу з додатками, в тому числі квитанцію № 47 від 31.01.2019 року, всього на 60 аркушах, повернути заявникові без розгляду.

Головуючий суддя _________________ І.О. Вечірко

Суддя _________________ В.О. Кузнецов

Суддя _________________ О.В. Чус