ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2019 р. Справа№ 910/7586/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Сіваков Л.М. ( за довіреністю №б/н від 19.04.2018),

від відповідача 1: Неділько О.С. ( за довіреністю №2637 від 14.01.2019)

від відповідача 2: Ніколова В.М. ( за довіреністю №220/514Д від 03.12.2018)

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 р.

у справі № 910/7586/18 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар України"

до 1. публічного акціонерного товариства "Банк Восток"

2. Міністерства оборони України

про визнання зобов'язання припиненим та зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк Восток" та Міністерства оборони України та просить суд:

- визнати припиненими зобов'язання публічного акціонерного товариства "Банк Восток" перед Міністерством оборони України за банківською гарантією №КГ2016-0088/1-90, виданою публічним акціонерним товариством "Банк Восток" 13.05.2017, у зв'язку із закінченням строку її дії;

- зобов'язати Міністерство оборони України повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" забезпечення виконання договору №286/1/17-15 про постачання для державних потреб нафти і дистилярів (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 16.05.2017, а саме: банківську гарантію від 13.05.2017 №КГ2016-0088/1-90, видану публічним акціонерним товариством "Банк Восток".

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2018 р. позов задоволено повністю: визнано припиненими зобов'язання публічного акціонерного товариства "Банк Восток" перед Міністерством оборони України за банківською гарантією №КГ2016-0088/1-90, виданою публічним акціонерним товариством "Банк Восток" 13.05.2017, у зв'язку із закінченням строку її дії; зобов'язано Міністерство оборони України повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Сокар Україна" забезпечення виконання договору №286/1/17-15 про постачання для державних потреб нафти і дистилярів (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 16.05.2017, а саме: банківську гарантію від 13.05.2017 №КГ2016-0088/1-90, видану публічним акціонерним товариством "Банк Восток" 13.05.2017.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем в повному обсязі виконано свої зобов'язання з поставки продукції, яка прийнята відповідачем без будь-яких зауважень щодо якості й кількості, а також строк дії гарантії закінчився, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню умови пп. 11.1.1 договору, відповідно до яких відповідач повинен повернути позивачеві це забезпечення - банківську гарантію.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач 2 - Міністерство оборони України звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 р. у справі № 910/7586/18 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального права. Суд першої інстанції при прийнятті рішення не прийняв до уваги, що відповідно до умов банківської гарантії третя особа, безумовно та безвідклично, гарантувала виплатити бенефіціару (Міністерству оборони України) 1 470 000,00 грн. у випадку невиконання принципалом зобов'язань за договором від 16.05.2017 року № 286/1/17/15 щодо кількості, якості, строків постачання товару. Позивачем (постачальником) товар в строк обумовлений договором поставлений не був, тобто відсутні підстави щодо повернення позивачу банківської гарантії.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2018 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України та призначено справу до розгляду на 11.12.2018 р.

26.11.2018 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивач надійшов відзив на апеляційну скаргу.

30.11.2018 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

10.12.2018 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення судового рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 року у судовому засіданні оголошено перерву до 05.02.2019 року.

05.02.2019 року у судовому засіданні представник відповідача 2 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача 1 заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін

Представники позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.05.2017 між ТОВ "ТД "Сокар Україна" (позивачем, постачальником за договором) та Міністерством оборони України (відповідачем, замовником за договором) укладено Договір № 286/1/17/15 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі - договір) (а.с.35 т.1).

За умовами п. 1.1 договору постачальник зобов'язався поставити в 2017 році нафти і дистилятів (авіаційний гас) (лот 3 - паливо для реактивних двигунів ТС-1 або еквівалент, а саме паливо для реактивних двигунів ТС-1 або паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А-1) для потреб Міністерства оборони України згідно із специфікацією, а замовник - забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами відповідно до специфікації, а саме:

найменування продукції - паливо для реактивних двигунів ТС-1 або паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А-1 (61-000-6972, 61-003-4718); ГОСТ 320.00149943.011-99, ДСТУ 4796:2007;

строк постачання - до 31.05.2017 включно;

одиниця виміру - тонн;

загальна кількість - 1400;

ціна за одиницю виміру продукції в грн. (без ПДВ з витратами на завантаження продукції в місцях навантаження та транспортними витратами) - 17 500,00 грн;

загальна сума вартості продукції в грн. (без ПДВ з витратами на завантаження продукції в місцях навантаження та транспортними витратами) - 24 500 000,00 грн; вартість продукції без ПДВ - 24 500000,00 грн; крім того ПДВ - 4 900 000,00 грн; загальна вартість продукції з ПДВ - 29 400 000,00 грн.

Вказаний договір укладено сторонами відповідно до рішення тендерного комітету Міністерства оборони України (протокол від 05.05.2017 № 75/72/10).

Ціна договору становить 29 400 000,00 грн, в тому числі ПДВ, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати. (п.3.1 договору)

Положеннями п. 4.1 договору сторони погодили, що розрахунок за фактично поставлену продукцію здійснюється протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів МОУ належним чином оформлених документів, передбачених цим договором.

За умовами п.4.2 договору постачальник зобов'язаний надати замовнику після постачання продукції такі документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт приймання форма № 4; видаткову накладну; повідомлення підтвердження, копію паспорту якості на відвантажену продукцію; акт приймання-передачі.

Відповідно до п. 5.2 договору постачання продукції одержувачам замовника постачальник здійснює виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, які зазначені в рознарядках Міністерства оборони України

Як передбачено сторонами, пп. 6.1.1 п.6.1 договору замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість поставленої продукції протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, передбачених договором.

За змістом п. 11.1 договору постачальник забезпечив виконання своїх зобов'язань у розмірі 5 % від суми договору (банківська гарантія від 13.05.2017 № КГ2016-0088/1-90 видана ПАТ "Банк "Восток" на суму 1 470 000,00 грн.).

Договір згідно п. 10.1 набирає чинності з дати підписання сторонами і діє до 31.12.2017, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

В додатку 12.2 до договору сторони погодили строк постачання - до 31.12.2017. (а.с.42 т.1).

В забезпечення виконання умов вищевказаного договору поставки ПАТ «Банк Восток» було надано банківську гарантію № КГ2016-0088/1 від 02.09.2016 (а.с.157 т.1), на підставі заяви позивача про надання гарантії від 13.05.2017 № 3 (а.с.164 т.1), бенефіціару - Міністерству оборони України в сумі 1 470 000,00 грн., строком дії - з дати її надання до 31.01.2018 включно (а.с.167 т.1).

За вказаною банківською гарантією письмова вимога бенефіціара на оплату має бути отримана банком-гарантом не пізніше 17:00, відповідальність банка-гаранта перед бенефіціаром виникає в день надання цієї гарантії та обмежується сумою, на яку вона видана.

В подальшому, до ПАТ "Банк Восток" надійшла вимога відповідача № 286/8/7082 від 24.11.2017 про перерахування 1 470 000,00 грн. банківської гарантії на користь Міністерства оборони України в зв'язку з порушенням постачальником договору в частині терміну поставки продукції. (а.с.169 т.1)

Листом № 13Ц/2471БТ від 12.12.2017 ПАТ "Банк Восток" відмовило Міністерству оборони України у задоволенні вимоги № 286/8/7082 від 24.11.2017 щодо сплати 1 470 000,00 грн. через невідповідність вимоги бенефіціара умовам гарантії, оскільки вимога не містила суті невиконаного (неналежним чином виконаного) принципалом зобов'язання, щодо постачання товару, а саме: не зазначена сума невиконаного зобов'язання, в межах якої гарантія підлягає оплаті. (а.с.17 т.2).

Оскільки відповідач не виконав умови п.п. 11.1.1. Договору поставки та після виконання зобов'язань постачальником щодо поставки продукції за договором за кількістю та якістю, не пізніше 5 -ти банківських днів не повернув постачальнику забезпечення виконання договору, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем в повному обсязі виконано свої зобов'язання з поставки продукції, яка прийнята відповідачем без будь-яких зауважень, щодо якості й кількості, враховуючи, що строк дії гарантії закінчився, відповідач повинен повернути позивачеві забезпечення - банківську гарантію на виконання п. 11.1.1 договору № 286/1/17/15 від 16. 05.2017 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 36 Закону України "Про державні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до вимог Цивільного кодекс України з урахуванням особливостей, визначених Господарським кодексом України.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тобто, правовідносини, які виникли між сторонами договору підпадають під нормативне регулювання як загальних положень про зобов'язання, так і положень про договір купівлі-продажу та Закону України "Про публічні закупівлі ".

За приписами ч.1 ст. 26 Закону України "Про публічні закупівлі " замовник має право вимагати від учасника-переможця внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання п. 11.1 договору, 13.05.2017 року з метою виконання забезпечення договору постачання, між ТОВ «ТД «Сокар Україна (принципал) та ПАТ «Банк «Восток» (банк) укладено додатковий договір до генерального договору про надання гарантії № КГ 2016-088/1 від 02 вересня 2016 року , за умовами п. 1 якого сторони погодили, що банк зобов'язується за проханням принципала надати безвідкличну непокриту гарантію в сумі 1 470 000, 00 грн. на користь Міністерства оборони України (бенефіціару).

Отже, 13.05.2017 року ПАТ «Банк «Восток» надало Міністерству оборони України банківську гарантію № КГ2016-0088/1-90 (вихідний номер № 27/1907-2 від 13.05.2017) на суму 1 470 000,00 грн., строком дії - з дати її надання до 31.01.2018 включно (а.с.167 т.1).

За приписами ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.

Гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження банком (гарантійного листа), іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні (ч. 1 ст. 200 ГК України).

Відповідно до ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред'являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов'язання, забезпеченого гарантією.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання своїх зобов'язань за договором постачання позивач у період з травня, червень 2017 року поставив Міністерству оборони України продукцію на загальну суму 29 400 000, 00 грн., що не заперечується сторонами по справі та підтверджується видатковими накладними (а.с. 49-67 том 1) та актами прийому передачі продукції за вказаний період (а.с. 68-140 том1).

Проте, 24.11.2017 року ПАТ "Банк Восток" отримав вимогу від відповідача № 286/8/7082 від 24.11.2017 про перерахування 1 470 000,00 грн. на користь Міністерства оборони України в зв'язку з порушенням постачальником договору в частині терміну поставки продукції. (а.с.169 т.1)

Листом № 13Ц/2471БТ від 12.12.2017 ПАТ "Банк Восток" відмовило Міністерству оборони України у задоволенні вимоги № 286/8/7082 від 24.11.2017 щодо сплати 1 470 000,00 грн. через невідповідність вимоги бенефіціара умовам гарантії, оскільки вимога не містила суті невиконаного (неналежним чином виконаного) принципалом зобов'язання, щодо постачання товару, а саме: не зазначена сума невиконаного зобов'язання, в межах якої гарантія підлягає оплаті. Доказів врегулювання бенефіціаром з банком питання задоволення вимоги № 286/8/7082 від 24.11.2017 матеріали справи не містять. (а.с.17 т.2)

Обставини дотримання позивачем зобов'язань з поставки продукції за договором підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належними й допустимими доказами.

Зокрема, за матеріалами справи, ці факти вже були предметом дослідження господарського суду, а саме у рішенні господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі № 910/13457/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 за позовом ТОВ "ТД "Сокар Україна" до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості по договорам поставки. Цим рішенням встановлено, що на виконання умов договору №286/1/17/15 позивачем було поставлено відповідачу продукцію за загальну суму 29400000,00 грн., що підтверджується підписаними сторонами і скріпленими їх печатками видатковими накладними, а саме: від 24.05.2017 №ОБ-ТД034117 на суму 517419 грн; від 26.05.2017 №ОБ-ТД034179 на суму 518196 грн; від 01.06.2017 №ОБ-ТД00000812 на суму 8944971 грн; від 01.06.2017 №ОБ-ТД00000813 на суму 4079166 грн; від 02.06.2017 №ОБ-ТД034333 на суму 516558 грн; від 07.06.2017 №ОБ-ТД034417 на суму 517860 грн; від 08.06.2017 №ОБ-ТД034532 на суму 517209 грн; від 12.06.2017 №ТД-00000832 на суму 7847217 грн; від 13.06.2017 №ОБ-ТД034514 на суму 516096 грн; від 15.06.2017 №ОБ-ТД034546 на суму 516747 грн; від 16.06.2017 №ОБ-ТД034617 на суму 517419 грн; від 16.06.2017 №ОБ-ТД034616 на суму 632415 грн; від 19.06.2017 №ОБ-ТД034670 на суму 516432 грн; від 19.06.2017 №ОБ-ТД034672 на суму 531888 грн; від 19.06.2017 №ОБ-ТД034671 на суму 531888 грн; від 20.06.2017 №ОБ-ТД034715 на суму 516432 грн; від 20.06.2017 №ОБ-ТД034719 на суму 531888 грн; від 20.06.2017 №ОБ-ТД034717 на суму 531888 грн; від 22.06.2017 №ОБ-ТД034763 на суму 598311 грн. (а.с.141 т.1)

Під час розгляду цієї справи судом також встановлено, що сторонами підписано та скріплено печатками акти приймання-передачі продукції за вказаними вище видатковими накладними, повідомлення-підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України в централізованому порядку, а також товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів. Позивачем виконано умови Договору в повному обсязі, поставлено відповідну продукцію, а відповідачем - прийнято таку продукцію без будь-яких зауважень, в зв'язку з чим у Міністерства оборони України виникло зобов'язання з оплати продукції.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі № 910/13457/17, що набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт належного та повного виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором. Відповідно доводи відповідача (апелянта) в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні на необґрунтовані.

За змістом ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Гарантія на підставі ст. 561 ЦК України діє протягом строку, на який вона видана.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 568 ЦК України зобов'язання гаранта перед кредитором припиняється у разі закінчення строку дії гарантії.

Як вище згадувалось, строк дії гарантії за Договором встановлено до 31.01.2018 17:00, що свідчить про її припинення та неможливість пред'явлення вимог за нею.

За приписами ст. 26 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсним та у випадках, передбачених ст. 17 цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними у договорі, але не пізніше ніж протягом п'яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Положеннями підп. 11.1.1 договору сторони погодили, що замовник зобов'язується повернути постачальнику забезпечення виконання договору не пізніше 5-ти банківських днів після документального підтвердження належного виконання договірних зобов'язань за якістю та кількістю.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки позивачем в повному обсязі виконано свої зобов'язання з поставки продукції, яка прийнята відповідачем без будь-яких зауважень щодо якості й кількості, а також строк дії гарантії закінчився, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню умови пп. 11.1.1 договору, відповідно до яких відповідач повинен повернути позивачеві це забезпечення - банківську гарантію.

Посилання відповідача на те, що звернення позивача до суду з цим позовом є намаганням уникнути відповідальності за порушення строків поставки продукції за договором, судом першої інстанції правомірно не взято до уваги, оскільки питання понесення відповідальності за порушення строків поставки продукції у вигляді договірної неустойки має іншу правову природу виникнення та доведення, ніж питання про припинення і повернення гарантії як способу забезпечення виконання зобов'язань. З огляду на правову природу інституту відповідальності за порушення негрошового зобов'язання, його застосування у спірних правовідносинах може бути предметом окремого претензійного та/або судового врегулювання між сторонами.

Не підлягають правовій оцінці й доводи позивача про зміну істотних умов, що зумовили затримку строків поставки за договором та висновку Торгово-промислової палати України з цих питань, оскільки наявність чи відсутність підстав для притягнення позивача до відповідальності за договором не стосується заявленого спору та не є предметом доказування у даній справі.

Твердження апелянта про те, що станом на кінцеву дату постачання, 31.05.2017, позивачем не було поставлено 100% продукції, тому банківська гарантія не може бути повернута, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, адже за умовами договору обов'язок замовника повертати постачальнику забезпечення договору не залежить від постачання 100 % продукції на кінцеву дату поставки, а пов'язаний виключно з виконанням зобов'язання з поставки за кількістю та якістю. Відповідно не заслуговують на увагу й посилання скаржника на подання ТОВ "ТД "Сокар Україна" позову про внесення змін до договору (в частині перенесення термінів постачання товару), в задоволенні якого рішенням від 14.06.2018 у справі №910/21803/17 відмовлено.(а.с.5 т.2)

Позиція відповідача (апелянта), обґрунтована положеннями п.п. 11.1.2, 11.1.3 договору також не заслуговує на увагу, оскільки ці пункти не вказують, ким та які саме умови договору слід виконати у визначені строки, які конкретно порушення умов договору повинні мати місце для того, щоб забезпечення договору не поверталося.

Аналізуючи зазначене, а також враховуючи те, що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом встановлений пп. 11.1.1 договору строк повернення гарантії відповідачем пропущено, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, доказів на підтвердження своїх вимог суду не надав, колегія суддів погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2018 року у справі № 910/7586/18, а підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 р. у справі № 910/7586/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2018 р. у справі № 910/7586/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 910/7586/18 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України

Повний текст постанови складено 20.02.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова