ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа№ 920/888/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс»

на ухвалу Господарського суду Сумської області від 10.01.2019

у справі №920/888/17 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс»

про визнання незаконним і скасування рішення загальних зборів

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс» (далі - ТОВ «Сенс», відповідач) про визнання незаконним рішення загальних зборів учасників відповідача, оформленого протоколом загальних зборів учасників відповідача № 1 від 05.01.2016, на підставі якого було проведено державну реєстрацію до установчих документів від 27.01.2016.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.10.2017 у справі №920/888/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 29.11.2017 та постановою Верховного Суду від 17.04.2018, позов задоволено повністю, визнано незаконним рішення загальних зборів ТОВ «Сенс», оформлене протоколом загальних зборів № 1 від 05.01.2016, а саме, в частині прийняття рішення з питання пункту 2 порядку денного (виключення учасника ОСОБА_3 зі складу учасників ТОВ «Сенс») та питання пункту 3 порядку денного (затвердження нової редакції статуту товариства).

11.09.2018 Господарським судом Сумської області було видано наказ на примусове виконання рішення у даній справі.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 05.12.2018 задоволено частково заяву ОСОБА_3 від 22.11.2018 про виправлення наказу, виправлено помилку в наказі від 11.09.2018 у справі № 920/888/17, зазначивши в наказі місцезнаходження та ідентифікаційний код ТОВ «Сенс».

14.12.2018 до Господарського суду Сумської області звернувся відповідач із заявою про визнання виконавчого документу (наказу) таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що такий наказ виданий помилково та у наказі відсутній обов'язок боржника.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у задоволенні заяви ТОВ «Сенс» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі № 920/888/17 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд виходив з того, що спірний наказ не є таким, що видано помилково, оскільки рішення господарського суду, на підставі якого видано наказ, не скасовано, набрало законної сили та є обов'язковим для виконання; на момент видачі судом спірного наказу не працювала Єдина судова інформаціно-телекомунікаційна система, а тому наказ був виданий в паперовій формі та у відповідності до ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), яка передбачає обов'язок суду на видачу наказу на примусове виконання рішення суду; частина 2 ст. 327 ГПК України є спеціальною нормою, однак вона не виключає можливості застосування судом ч. 1 ст. 327 ГПК України, яка є загальною; заявником не доведено, яким чином видача судом наказу на виконання рішення суду, яке набрало законної сили і підлягає обов'язковому виконанню, відповідно до ст. 129 Конституції України, порушує права заявника, а також перешкоджає виконанню ним рішення суду.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, ТОВ «Сенс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилався на те, що оскаржувана ухвала прийнята судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування скарги відповідач вказував на помилковість висновку суду про те, що в силу ч. 1 ст. 327 ГПК України суд зобов'язаний видавати наказ про примусове виконання усіх судових рішень без виключення, не враховуючи чи підлягає таке рішення примусовому виконанню; судом не було надано оцінки тому, що рішення у даній справі не підлягає примусовому виконанню в порядку Закону України «Про виконавче провадження», а за приписами ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є самостійною підставою для проведення реєстраційних дій; виконання рішення у даній справі покладається на суб'єкта державної реєстрації, який не є відповідачем та не може бути визначений боржником у виконавчому документі; судом безпідставно не враховано ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та те, що відсутність обов'язку боржника з інших причин у відповідності до ч. 2 ст. 328 ГПК України є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню; процесуальне законодавство не визначає передумовою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, наявність факту порушення його видачею прав заявника, а тому суд неправомірно мотивував оскаржувану ухвалу відсутністю порушених прав відповідача видачею наказу у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Сенс» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у справі №920/888/17, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.02.2019, встановлено позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач, наданим йому ст. 263 ГПК України правом не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У судове засідання 25.02.2019 сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони не повідомили суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

25.02.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про визнання чи відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ТОВ «Сенс», з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 ГПК України обов'язковість судового рішення є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства.

В силу приписів ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В загальному розумінні судовий виконавчий документ (наказ) є офіційним розпорядженням, що видається судом (суддею) і зобов'язує певного суб'єкта на вчинення юридично значимих дій.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що перелік підстав для визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, не є вичерпним.

При цьому, підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов'язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред'явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред'явлення до виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 755/15479/15-ц.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені вимоги до виконавчого документа, зокрема, відповідно до п. 5 ч. 1 вказаної норми у виконавчому документі зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Згідно з п. 7 ч. 4 вказаної статті передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

З аналізу вищевикладених норм законодавства вбачається, що не всі судові рішення, які набрали законної сили передбачають їх примусове виконання, а відтак, висновок суду першої інстанції, з посиланням на ч. 1 ст. 327 ГПК України щодо обов'язку суду видавати накази на примусове виконання усіх рішень, які набрали законної сили, є помилковим.

Так, зокрема, судові рішення, якими відмовлено в позові, а також судові рішення про задоволення позову в немайнових спорах, зокрема, про визнання недійсними актів ненормативного характеру, визнання угод недійсними, про визнання недійсними установчих документів, не потребують примусового виконання, а тому, накази на примусове виконання таких рішень не видаються, оскільки їх резолютивна частина рішення не передбачає заходів примусового виконання рішень.

Зазначені судові рішення можуть виконуватися в примусовому порядку лише в частині стягнення судових витрат, в іншій частині такі рішення не потребують примусового виконання внаслідок їх загальної обов'язковості (ст. 326 ГПК України), і виступають підставами для їх реалізації іншими способами, зокрема, реєстрацією компетентними органами держави встановлених судом правовідносин/фактів/дій.

Колегія судів також вважає за необхідне в даному контексті звернути увагу на правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в п. 30 інформаційного листа від 14.08.2007 №01-8/675, відповідно до якого, якщо в рішенні господарського суду йдеться виключно про визнання права власності і не зазначається про виконання певних дій (передачу майна, видачу документів, що посвідчують відповідне право тощо), то наказ на виконання такого рішення не видається.

Крім того, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 17.10.2018 у справі №521з-18, від 09.11.2018 у справі № 915/508/18, від 18.12.2018 у справі №912/1616/18, при розгляді питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, у тому числі у корпоративних спорах, наголошував на тому, що оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі їх задоволення не вимагатиме примусового виконання.

Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, рішення Господарського суду Сумської області від 23.10.2017 у даній справі, яким задоволено позовну вимогу немайнового характеру, а саме, визнано незаконним рішення загальних зборів ТОВ «Сенс», оформлене протоколом загальних зборів № 1 від 05.01.2016, не вимагає примусового виконання, у зв'язку з чим судом першої інстанції було помилково видано відповідний наказ на його примусове виконання.

Разом з цим, колегія суддів визнає обґрунтованими посилання апелянта на приписи ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», згідно з якою державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі, зокрема, документів, що подаються заявником для державної реєстрації; судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 ГПК України підставою для виконання суб'єктом державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань судового рішення, що набрало законної сили, є його примірник в електронній формі, надісланий суб'єкту державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань у порядку інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень та Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженому Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що частина 2 ст. 327 ГПК України є спеціальною нормою по відношенню до ч. 1 ст. 327 ГПК України, однак, дійшов помилкового висновку про те, що така норма не виключає обов'язку суду видати наказ на виконання такого рішення, оскільки, як було зазначено вище, у немайнових спорах рішення не потребують примусового виконання, а виступають підставами для здійснення певних реєстраційних дій, у тому числі в порядку Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Також, як правомірно враховано місцевим господарським судом, станом на дату видачі наказу у даній справі, не працювала Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, а тому у відповідності до п. 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку її функціонування суд вручає судові рішення та видає виконавчі документи в паперовій формі.

Разом з тим, оскільки колегією суддів встановлено помилковість видачі наказу на примусове виконання рішення суду у даній справі, посилання суду на наведений порядок щодо видачі наказів у паперовій формі є безпідставним.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, порядок видачі рішення суду у паперовій формі було дотримано судом першої інстанції, а відтак, вказане рішення у відповідності до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є підставою для проведення відповідних реєстраційних дій.

Посилання місцевого господарського суду на ч. 3 ст. 327 ГПК України, якою визначено, що саме наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду, є виконавчими документами, колегія суддів вважає недоцільними у даному випадку, оскільки рішення суду, яке набрало законної сили хоча і не є виконавчим документом, проте є обов'язковим в силу приписів ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 3, 326 ГПК України.

Крім того, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апелянта про те, що судом безпідставно не враховано ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» та те, що відсутність обов'язку боржника з інших причин у відповідності до ч. 2 ст. 328 ГПК України є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Так, згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Як було зазначено вище, в силу приписів 2 ст. 327 ГПК України та ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» обов'язок виконання судових рішень щодо визнання недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу покладається на суб'єкта державної реєстрації.

З матеріалів справи, у тому числі з резолютивної частини рішення Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у справі №920/888/17 вбачається, що сторонами у справі є ОСОБА_3 та ТОВ «Сенс». Водночас, ані судове рішення, ані чинне законодавство не передбачають обов'язку, а також порядку та способу виконання даного рішення саме відповідачем, а відтак, останній не може виступати боржником в процесі його виконання.

Водночас, суб'єкт державної реєстрації також не може виступати боржником за рішенням Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у справі №920/888/17, оскільки він не є стороною у даній справі та не визначений у резолютивній частині рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наказ Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 про примусове виконання рішення Господарського суду Сумської області від 23.10.2017 у справі №920/888/17 має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню у відповідності до ч. 2 ст. 328 ГПК України, у зв'язку з тим, що його було видано помилково та у ньому відсутній обов'язок боржника.

При цьому, процесуальне законодавство не визначає передумовою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, наявність факту порушення його видачею прав заявника, а тому суд безпідставно мотивував оскаржувану ухвалу відсутністю порушених прав відповідача видачею наказу у даній справі.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Сенс» є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у справі №920/888/17 - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ТОВ «Сенс» від 14.12.2018 та визнання таким, що не підлягає виконанню наказу Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 про примусове виконання рішення Господарського суду Сумської області від 23.10.2017 у справі №920/888/17.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у справі №920/888/17 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 10.01.2019 у справі №920/888/17 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенс» від 14.12.2018 про визнання виконавчого документу (наказу) таким, що не підлягає виконанню.

4. Визнати таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Сумської області від 11.09.2018 про примусове виконання рішення Господарського суду Сумської області від 23.10.2017 у справі №920/888/17.

5. Матеріали справи №920/888/17 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 26.02.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська