ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"19" лютого 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2915/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/2915/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" (02660, м. Київ, провулок Хоткевича Гната, 8, к. 215, )

до відповідача: Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (65076, Одеська область, місто Одеса, вул.. Щорса, буд. 2 )

про стягнення 48336,62грн.

Представники:

від позивача - Галкін Я.С., довіреність № 1-10, від 01.01.19;

від відповідача - Соколов Д.С. за довіреністю б/н від 30.07.2018р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості у сумі 48336,62грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки з відстрочкою платежу №29/16 від 01.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.12.2018р. було відкрито провадження по справі №916/2915/18. Розгляд справи призначено за спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач надав відзив на позов від 31.01.2019р. за вх.. №2048/19 згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими безпідставними в зв'язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити повністю.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01 вересня 2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" (Постачальник) та Виробничо-комерційною фірмою "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (Покупець) був укладений Договір поставки з відстроченням платежу №29/16 (далі-Договір), згідно якого Постачальник зобов'язується поставляти Покупцю, а Покупець зобов'язується приймати та сплачувати товари відповідно до умов цього Договору (п.1.1 Договору).

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2017р., або до його припинення по згоді сторін або на підставах передбачених діючим законодавством. (п.7.1 Договору).

Відповідно до п.1.2 Договору товаром за цим Договором є товари, зазначені в узгоджених сторонами Специфікаціях, які є невід'ємними частинами цього Договору. В Специфікаціях зазначається перелік товарів що поставляється по договору та ціни на них.

За умовами п.2.1 Договору поставка товару здійснюється за узгодженими сторонами цінами, визначеними в Специфікаціях.

Згідно з п.3.1 Договору постачання товару здійснюється на умовах DDP - склад Покупця однією або декількома партіями у відповідності до специфікації або накладних, які складаються на кожну таку партію.

За умовами п.4.1 Договору оплату кожної окремої партії товару (зазначеній у накладній) за даним Договором Покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на поточний рахунок Постачальника впродовж 60 календарних днів з моменту її отримання/реалізації.

Позивач зазначає, що відповідно до умов Договору поставки з відстроченням платежу №29/16 від 01.09.2016р. в період з 27.12.2016р. по 16.02.2017р. він передав у власність відповідача товар на загальну суму 35 274,82грн., що підтверджується видатковими накладними, підписаними сторонами без зауважень.

Проте відповідач свої зобов'язання за Договором поставки з відстроченням платежу №29/16 від 01.09.2016р. щодо оплати вартості отриманого товару не здійснив, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість за отриманий товар в сумі 35 274,82грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки з відстроченням платежу №29/16 від 01.09.2016р. щодо належної оплати вартості отриманого товару, Товариство з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" звернулась до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у томі числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Стаття 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено в ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 01 вересня 2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" (Постачальник) та Виробничо-комерційною фірмою "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (Покупець) був укладений Договір поставки з відстроченням платежу №29/16 (далі-Договір), згідно якого Постачальник зобов'язується поставляти Покупцю, а Покупець зобов'язується приймати та сплачувати товари відповідно до умов цього Договору. В Специфікаціях зазначається перелік товарів що поставляється по договору та ціни на них. (п.1.1, 1.2 Договору).

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов в період з 27.12.2016р. по 16.02.2017р. поставив відповідачу товар на загальну суму 35 274,82грн., що підтверджується, видатковими накладними, підписаними сторонами без зауважень.

Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (ч. 1, ст. 692 Цивільного Кодексу України)

Положеннями ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п.4.1 Договору оплату кожної окремої партії товару (зазначеній у накладній) за даним Договором Покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на розрахунковий рахунок Постачальника впродовж 60 календарних днів з моменту її отримання/реалізації.

В той же час, відповідач за отриманий товар не розрахувався, в зв'язку з чим сума заборгованості за поставлений за договором поставки з відстроченням платежу №29/16 від 01.09.2016р. склала 35274,82грн.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Отже, враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю вартості поставленого та не оплаченого за договором поставки №29/16 від 01.09.2016р. товару в сумі 35 274,82грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача пені у сумі 4 499,84грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник зобов'язаний передати кредитору у випадку порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. З огляду на правову природу пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

В своїх запереченнях на позов відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності щодо нарахування штрафних санкцій.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі у сумі 4 499,84грн. по кожній накладній окремо з урахуванням відстрочки платежу, розраховану за шість місяців.

Проте позивач звернувся до суду з даним позовом 26.12.2018р., в той же час строк оплати по останній заявленій накладної від 16.02.2017р. з урахуванням відстрочкою платежу в 60 днів - 17.04.2017р, таким чином відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України строк позовна давність до вимог про стягнення пені спливає 17.04.2018р.

Отже, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у сумі 4 499,84грн. задоволенню не підлягають у зв'язку із спливом позовної давності.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно абз.5, 6 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові... Тієї ж позиції дотримується ВСУ у постановах від 04.07.2011 по справі №13/210/10, від 12.09.2011р. по справі № 6/433-42/183 та ВГСУ у постанові від 16.03.2011 по справі № 11/109.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 1804,43грн. та інфляційні витрати в сумі 6 757,53грн. Розглянувши надані позивачем розрахунки інфляційних витрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання відповідачем прийнятих на себе грошових зобов'язань, суд доходить висновку, що вказані розрахунки було здійснено позивачем обґрунтовано, з урахуванням приписів чинного законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю трьох відсотків річних в сумі 1 804,43рн. та інфляційних витрат в сумі 6 757,53грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймаються оскільки спростовуються наявним в матеріалах справи доказами.

Так заперечуються проти позову відповідач зазначає, що нам було здійснено часткове погашення заборгованості за договором №29/16 від 01.09.2016р. на суму 15 000грн., було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 3 016,27грн. а також було здійснено повернення товару на суму 2 914,99грн.

В той же час як встановлено судом часткова оплата в суму 15000грн. та зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 3 016,27грн. було здійснено дійсно по договору №29/16 від 01.09.2016р проте в рахунок попередніх поставок здійснених за відповідним договором.

Посилання відповідача щодо повернення товару, суд до уваги не приймає, з огляду на відсутніх доказів на підтвердження факту здійснення поверненя товару на суму 2 914,99грн.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" є обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи проте враховуючи перерахунок пені підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" (02660, м. Київ, провулок Хоткевича Гната, 8, к. 215, ) до Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (65076, Одеська область, місто Одеса, вул.. Щорса, буд. 2 ) - задовольнити частково.

2. Стягнути з Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (65076, Одеська область, місто Одеса, вул.. Щорса, буд. 2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СЛ ДИСТРИБЬЮШН" (02660, м. Київ, провулок Хоткевича Гната, 8, к. 215, ) основний боргу в сумі 35 274 (тридцять п'ять тисяч двісті сімдесят чотири)грн.. 82 коп., 6 757 (шість тисяч сімсот п'ятдесят сім)грн.. інфляційних витрат, 1 804 (одна тисяча вісімсот чотири)грн.. 43коп., та судовий збір в розмірі 1 597 (одна тисяча сімсот шістдесят дві)грн. 97коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25 лютого 2019 р.

Суддя К.Ф. Погребна