РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2019Справа № 910/12691/18

За позовомПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (АТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни;
До Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом";
Проповернення майна та розірвання договору;
Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивачаБойченко О.В., довіреність від 20.12.2018 № 185;
Від відповідачане з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" (АТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни звернулося до суду з позовом, яким просить зобов'язати Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" повернути банку його майно - банкомат, який розміщено за адресою: Київська обл., с. Білогородка, вул. Прип'ятська, 1, а також розірвати договір на відповідальне зберігання банкомату № 219-ПК від 03.06.2008, датою розірвання якого вважати дату демонтажу та повернення майна (банкомату) позивачу.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору на відповідальне зберігання банкомату від 03.06.2004 № 219-ПК.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 відкрито провадження у справі № 910/12691/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.11.2018, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив та ін.

В установлений строк відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги заперечуються через звільнення особи, яка якого підписувала, наявність у позивача невиконаних зобов'язань перед відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" за договором на розрахунково-касове обслуговування, недотримання процедури розірвання договору відповідального зберігання банкомату.

22.11.2018 в підготовчому засіданні було оголошено перерву до 04.12.2018.

Відповідно до ухвали від 04.12.2018 підготовче засідання було відкладено на 13.12.2018.

13.12.2018 судом було отримано від позивача відповідь на відзив, в якому викладено заперечення на правову позицію відповідача по суті спору.

Подана позивачем відповідь на відзив залишається судом без розгляду згідно з ч. 2 ст. 118 та ч. 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, оскільки її було подано зі значним пропуском установленого строку та без заяв або клопотань про поновлення чи продовження процесуальних строків.

У підготовчому засіданні 13.12.2018, вчинивши всі передбачені процесуальним законодавством дії за ст.ст. 182-183 Господарського процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.01.2019.

У судовому засіданні 24.01.2019 під час розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Так, згідно з позовною заявою і поясненнями представника банку, позивач вказує, що направив відповідачу вимогу про розірвання договору, тобто вжив всіх заходів щодо розірвання договору відповідального банкомату, а тому відповідач зобов'язаний був повернути переданий йому на зберігання банкомат. Оскільки відповідач не вчиняє жодних дій щодо передачі майна, а навпаки навмисно створює перешкоди для доступу фахівців та уповноважених осіб Фонду для здійснення демонтажу, позивач змушений був звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою від 24.01.2019 розгляд справи було відкладено на 07.02.2019.

Станом на час розгляду справи 07.02.2019 від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

07.02.2019 в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.06.2004 Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський акціонерний банк (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство) "Всеукраїнський акціонерний банк" в якості поклажодавця та Відокремлений підрозділ "Аварійно-технічний центр" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в якості зберігача уклали договір № 219-ПК на відповідальне зберігання банкомату, за яким поклажодавець передає, а зберігач приймає на безоплатне відповідальне зберігання, відповідно до умов цього договору, хольний банкомат для обслуговування держателів карток міжнародних платіжних систем.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що прийом-передача банкомату здійснюється представниками сторін відповідно до акта прийому-передачі банкомату, який має бути підписаний сторонами не пізніше наступного дня з моменту фактичного встановлення банкомату.

Згідно з п. 2.2 договору банкомат вважається переданим на відповідальне зберігання з моменту підписання акта прийому-передачі банкомату.

Пунктом 3.1.1 договору передбачено, що зберігач зобов'язаний у десятиденний строк з дня підписання цього договору забезпечити умови для прийняття банкомату на відповідальне зберігання, відповідно до умов цього договору, та розташувати його за адресою: Київська область, с. Білогородка, вул. Припятська, 1.

Відповідно до п. 3.2.7 договору на поклажодавця покладено обов'язок повідомити зберігача про звільнення приміщення не пізніше ніж за 10 днів до запланованої дати звільнення приміщення та здати приміщення по акту прийому-передачі банкомату в належному стані, попередньо відновивши початковий стан переобладнаної (зміненої) поклажодавцем для встановлення банкомату частини приміщення.

Строк дії договору було погоджено у п. 5, де вказується, що цей договір укладений строком на 3 (три) роки з можливістю його подальшої пролонгації та той самий строк. Так, відповідно до п. 5.2 договору у разі, коли за 10 днів до закінчення строку дії договору жодна з сторін письмово не сповістить іншу сторону про намір його розірвати, договір вважається пролонгованим на кожний наступний аналогічний термін.

Згідно з п. 5.3 договору договір може бути розірваний за згодою сторін; за рішенням господарського суду, якщо одна з сторін не виконує умов договору і переговори по усуненню протиріч не дали позитивних результатів; з ініціативи однієї із сторін у випадку, якщо інша сторона не виконує своїх зобов'язань.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що письмове повідомлення про намір розірвати договір однією з сторін повинне бути направлене іншій стороні за 30 днів до запланованої дати розірвання.

Матеріалами справи підтверджується, що 14.06.2004 р. сторонами підписано акт приймання-передачі банкомату, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання банкомат за такими характеристиками: адреса установки Київська область, с. Білогородка, вул. Припятська, 1; тип банкомата - ProCash 2000; номер банкомата у кількості 1 шт.

Як встановлено судом, 19.03.2015 Правлінням Національного банку України винесено постанову №188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний Банк", а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», на підставі яких було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 213 від 22.02.2016 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" на два роки до 19.03.2018 включно та строк повноважень ліквідатора Славкіної М.А.

15.02.2018 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних прийнято рішення № 474 про продовження строку здійснення ліквідаційної процедури ПАТ "ВіЕйБі Банк на два роки з 20.03.2018 по 19.03.2020.

Посилаючись на реалізацію повноважень ліквідатора банку за ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким перешкоджає відповідач, позивач звернувся до суду з позовом, в якому він просить зобов'язати відповідача повернути банкомат, а також просить розірвати договір сторін і датою розірвання вважати дату демонтажу та повернення майна позивачу. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору, проте відповідач не вчинив жодних дій з передачі майна і навпаки навмисно створює перешкоди для доступу фахівців банку для здійснення демонтажу банкомату. Обґрунтування позовних вимог зроблено з посиланнями, серед іншого, на ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 321, ст. 527, ст. 530, ч. 1 ст. 936, ч. 1 ст. 949, ст. 953 Цивільного кодексу України, ст.ст. 133, 134, 174 Господарського кодексу України.

На підтвердження позовних вимог позивачем подано договір відповідального зберігання та акт прийому-передачі банкомату, вимогу № 7535 про повернення майна та розірвання договору.

Як вказувалося вище, відповідач проти позову заперечує, вказуючи на відсутність підстав для розірвання договору, адже позивач не дотримався погодженого сторонами порядку припинення договору. Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивач не може суд просити розірвати договір, оскільки особа, яка його підписувала, на цей час звільнилася.

Також, на думку відповідача, наявність у позивача невиконаних зобов'язань з договору про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування є підставою для відхилення заявлених позовних вимог.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою відноситься до договору зберігання та підлягає правовому регулюванню як нормами абз. 1 глави 66 Цивільного кодексу України, так і як загальними положеннями про зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Проаналізувавши доводи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги і заперечення, суд не вбачає підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Так, позовні вимога позивача про повернення майна обґрунтована необхідність захисту права власності банку. При цьому, позивач наголошує на тому, що неодноразово повідомляв відповідачеві про розірвання договору, а відповідач, натомість, майно не повертає.

Чинним законодавством передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 Цивільного кодексу України).

Загальні підстави для розірвання договору передбачені у ст. 651 Цивільного кодексу України, де вказується, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З аналізу наведених положень законодавства слідує, що право поклажодавця вимагати повернення майна від зберігача не має прямого і нерозривного взаємозв'язку зі згодою поклажодавця розірвати договір, наявністю його ствердної відповіді, тощо. Приписи ст. 953 Цивільного кодексу України в даному разі є нормами спеціальної дії та надають поклажодавцеві право вимагати повернення переданого на зберігання майна незалежно від припинення строку дії договору зберігання, підписання угоди про його дострокове розірвання тощо. У зв'язку з цим правова позиція позивача щодо необхідності захисту права власності через незгоду відповідача з вимогою про розірвання договору є вкрай непереконливою.

Як вказувалося вище, на підтвердження позовних вимог, окрім договору з актом приймання-передачі, позивача надав вимогу № 7535. У цій вимозі позивач просить відповідача повернути банкомат та підписати додатковий договір про розірвання договору відповідального зберігання та вважати договір відповідального зберігання розірваним.

Суд зауважує, що подана вимога не містить повної дати її складання, а лише число та місяць - 27 травня. До такої вимоги не приєднано доказів її надсилання на адресу відповідача або ж вручення уповноваженому представнику під розписку, подання до канцелярії тощо. Крім того, у тексті цієї вимоги відсутня пропозиція щодо погодження дати і часу вчинення дій з повернення майна, до самої вимоги не приєднано примірника акту-приймання-передачі, необхідного для документального оформлення дій з повернення.

У тексті вимоги від 27 травня позивач зазначає, що листом № 17/1-14661 від 09.06.2015 банк повідомляв зберігача про наміри розірвати договір, підписати відповідний акт приймання-передачі та додатковий договір. Також вказується, що 17.07.2015 банком повторно запропоновано повернути майно та розірвати договір.

Поряд з цим, станом на час вирішення спору та під час підготовчого засідання позивач не подав суду іншого листування з відповідачем, примірників листів від 09.06.2015 та 17.07.2015, доказів їх направлення відповідачеві, а особливо - жодних документів на підтвердження виставлення вимоги про повернення банкомату в порядку ст. 953 Цивільного кодексу України, а не через незгоду відповідача розірвати договір.

Також, позивач не підтвердив того, що відповідач чинить перешкоди у поверненні майна, не надав будь-яких доказів, з яких можна встановити, що банк звертався в установленому порядку до відповідача для отримання банкомату згідно з приписами ст. 953 Цивільного кодексу України та на умовах п. 3.2.7 договору, які були добровільно погоджені сторонами при укладенні договору, тобто, повідомивши за 10 днів до запланованої дати звільнення приміщення від банкомату. Крім того, суд зазначає, що позивач не вказав на конкретні перешкоди, які чинить відповідач, які унеможливлюють саме проведення демонтажу та не підтвердив таких фактів належними і допустимими засобами доказування. При цьому, суд враховує той факт, що у договорі відповідального зберігання є вказівка на те, що банкомат встановлено на території військового містечка, де може мати місце особливий режим переміщення, входу/в'їзду тощо, але виходить з того, що позивач не підтвердив обставин, які б свідчили про його намагання узгодити з відповідачем дату демонтажу і намагання потрапити до місця встановлення банкомату.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Чинне господарське процесуальне законодавство ґрунтується на принципі змагальності сторін, а у ч. 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

При зверненні до суду з цим позовом та після відкриття провадження у справі позивач не надав суду належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів звернення до відповідача в порядку ст. 953 Цивільного кодексу України з метою саме повернення майна від зберігача, а не розірвання договору, так само як і доказів погодження дати і часу демонтажу, відсутності можливості дістатися до банкомату для проведення демонтажу. Також позивач не звертався до суду з клопотаннями про витребування доказів, не вказав на причини, які унеможливлюють подання певних фактичних даних.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів факту порушення відповідачем його прав на повернення переданого на зберігання майна за ст. ст. 953 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим у цій частині позову Публічному акціонерному товариству "Всеукраїнський акціонерний банк" слід відмовити.

Щодо вимог про розірвання договору, суд зазначає, що укладений сторонами правочин не передбачає можливості односторонньої відмови від нього.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Так, у п. 5.3 договору сторони погодили, що договір може бути розірваний за згодою сторін; за рішенням господарського суду, якщо одна з сторін не виконує умов договору і переговори по усуненню протиріч не дали позитивних результатів; з ініціативи однієї із сторін у випадку, якщо інша сторона не виконує своїх зобов'язань. Згідно з п. 5.4 договору письмове повідомлення про намір розірвати договір однією з сторін повинне бути направлене іншій стороні за 30 днів до запланованої дати розірвання.

Доказів того, що позивач вчиняв дії, спрямовані на розірвання договору за згодою сторін матеріали справи не містять, оскільки доказів направлення відповідачеві саме пропозиції розірвати договір, так як і проекту відповідної угоди позивач суду не подав. Крім того, яка вказувалося вище, доказів направлення відповідачу вимоги № 7535 позивач суду не подав. Більше того, з тексту приєднаної до позовної заяви вимоги № 7535 слідує, що позивач не пропонував за згодою сторін, а вимагав зв свого боку розірвання договору.

Також матеріали справи не містять доказів неналежного виконання відповідачем обов'язків зберігача за договором, факт чого б міг слугувати підставою для розірвання договору за рішенням суду.

Зважаючи на викладене, суд доходить до висновку про те, що позивач не дотримався порядку розірвання договору відповідального зберігання, а тому позовні вимоги про розірвання договору також відхиляються.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд, при цьому, не погоджується з позицією відповідача, який посилався на наявність у банку невиконаних зобов'язань за договором про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування від 18.03.2013, оскільки правовідносини за цим договором жодним чином не стосуються правовідносин, що мають місце за договором відповідального зберігання та не надають відповідачу права на притримання.

Також, не заслуговують і на увагу суду посилання відповідача на те, що уповноважена посадова особа, яка підписувала договір відповідального зберігання, наразі не працює і відповідні повноваження виконує інший працівник, адже вирішення спірних питань, що виникають між юридичними особами з письмових двосторонніх правочинів не вимагають персоналізації фізичних осіб, які діють від імені господарських організацій.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд вважає за належне зауважити, що враховує важливість непорушності права власності, принцип щодо чого закріплений у ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України. Проте, не знаходить достатніх підстав для задоволення сформульованих позивачем позовних вимог з огляду на їх мотивацію та правові норми, якими банк обґрунтовує позов. Так, у позовній заяві не зроблено акцент на вчиненні ліквідатором банку дій з повернення майна саме для формування ліквідаційної маси, до якої підлягає включенню банкомат, що знаходиться на зберіганні відповідача, на важливості формування ліквідаційної маси уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Не міститься в позовній заяві і посилань на наслідки початку ліквідації банку, що передбачені ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як-то завершення банківської діяльності банку, на положення ч. 4 ст. 111 Цивільного кодексу України.

Щодо наявності судових рішень у спорі між тими ж сторонами щодо правовідносин за договором відповідального зберігання суд зазначає таке. У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" звернулось до суду з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі ВП "Аварійно-технічний центр" про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном шляхом зобов'язання повернути банкомат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2016 у справі № 910/6419/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 30.03.2017, бул відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (АТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про усунення перешкоду у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, зобов'язання повернути майно. Так, позовні вимоги були відхилені, серед іншого, через неправильно обраний спосіб захисту.

Рішеннями у справі № 910/6419/16, поміж іншим, було встановлено, що договір відповідального зберігання є чинним до 03.06.2019, оскільки позивач не дотримався вимог п. 5.2 договору та не здійснив вчасного повідомлення відповідача про розірвання договору за 10-ть днів до його закінчення.

Відмовляючи у позові у справі № 910/12961/18 суд вважає, що право позивача на повернення майна може бути реалізоване ним навіть без звернення до суду, зокрема, шляхом вжиття дієвих дій із демонтажу банкомату, направлення в установленому порядку та в установлений договором строк пропозиції про розірвання договору.

У зв'язку з відмовою від позову судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 73-80, 129, 231, 236-241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту 18.02.2019

Суддя О.В. Мандриченко