РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2019Справа № 910/13983/18

За позовом Акціонерного товариства "Одесаобленерго", м. Одеса

до Державного підприємства "Укртранснафтопродукт", м. Київ

про стягнення 1 042 426,90 грн, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Григорян Г.Г. (адвокат за ордером серія КВ №197969 від 04.12.2018);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Одесаобленерго" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Укртранснафтопродукт" (відповідач) 267 883,45 грн 3 % річних та 774 543,45 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 21.04.2017 року по 21.09.2018 року у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати активної та реактивної електроенергії, спожитої в період з 15.12.2015 року по 28.02.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.11.2018 року.

Підготовче засідання 27.11.2018 року не відбулось у зв'язку з направленням судді Морозова С.М. до Національної школи суддів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2018 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 15.01.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.02.2019 року.

Протягом перебування справи у провадженні суду відповідач у призначені судом засідання явку свого представника не забезпечив, відзиву на позовну заяву не подав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у запропонований судом строк відзиву на позовну заяву не подав, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 12.02.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 12 лютого 2019 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 18.02.2019 року по 22.02.2019 року у відпустці, а 23.02.2019 року - 24.02.2019 року є вихідними днями, суд підписує рішення у перший робочий день після виходу з відпустки - 25.02.2019 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2011 року між Відкритим акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія Одесаобленерго (яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство "Одесаобленерго") (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Лукойл - Одеський нафтопереробний завод" (яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Одеський нафтопереробний завод") (споживачем) укладено Договір про постачання електричної енергії №2/11/97, належним чином засвідчена копія якого міститься у матеріалах справи (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок останнього з дозволеною потужністю 21 100 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктами 2.3.1., 2.3.4. Договору встановлено обов'язки споживача виконувати умови цього Договору та здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії.

Згідно з п. 9.4. Договору, цей Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2011 р. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

З урахуванням приписів п. 9.4. Договору, дія Договору була пролонгована на 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки.

Як вказує позивач в період з 15.12.2015 року по 28.02.2017 року ним було здійснено постачання на об'єкти електропостачання за адресою: м. Одеса, вул. Шкодова гора, буд. 1/1, а саме лічильники електроенергії ПАТ "Одеський НПЗ" Ввід 1-110 кв (лічильник електроенергії № 53026788), Ввід 2-110 кв (лічильник електроенергії № 53026802), Ввід 1-6 кв від енергоблоку-1 (лічильник електроенергії № 53043936), Ввід 2-6 кв від енергоблоку-2 (лічильник електроенергії № 53043938).

За твердженнями позивача, вказані вище об'єкти електропостачання належали на праві власності ПАТ "Одеський НПЗ", з яким і було укладено відповідний договір на постачання електричної енергії.

Поряд з цим, у спірний період з 15.12.2015 року по 28.02.2017 року названі об'єкти ПАТ "Одеський НПЗ" знаходились під арештом та фактично перебували в оперативному управлінні відповідача на підставі ухвал слідчих суддів Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2015 року у справі № 522/23126/15-к та від 05.02.2016 року у справі № 522/23126/15-к (копії названих судових рішень містяться у матеріалах справи).

Таким чином, оскільки об'єкти електроспоживання знаходились у володінні та користуванні відповідача у спірний період (15.12.2015 року по 28.02.2017 року), саме відповідач є споживачем електроенергії та особою, на яку покладено грошове зобов'язання з проведення розрахунків за поставлену позивачем електроенергію.

За твердженнями позивача, відповідачем всього було спожито електричної енергії на суму 6 291 985,84 грн, з яких 4 901 519,04 грн - вартість спожитої активної електроенергії та 1 390 466,80 грн вартість реактивної електроенергії.

Наведені вище обставини, а саме факт споживання відповідачем електроенергії на вказані вище суми у зв'язку з володінням, користуванням, розпорядженням майном Публічного акціонерного товариства "Одеський нафтопереробний завод", що знаходиться за адресою: м.Одеса, вул.Шкодова гора, 1/1, оскільки відповідачеві передано в управління майнового комплексу заводу та обов'язок відповідача оплатити спожиту ним активну електричну енергію у розмірі 4 901 519,04 грн та вартість перетікання реактивної електричної енергії у розмірі 1 390 466,80 грн (за період з 15.12.2015р. по 28.02.2017р.) встановлено у рішенні Господарського суду Одеської області від 04.04.2017 року у справі №916/52/17, яке набрало законної сили з 21.04.2017 року.

Як зазначає позивач після набуття названим судовим рішенням законної сили відповідач як фактичний споживач електричної енергії зобов'язаний був оплатити її вартість, проте станом на 21.09.2018 року заборгованість відповідачем не оплачена.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача фінансових санкцій на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 208 683,85 грн 3 % річних та 603 376,99 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 21.04.2017 року по 21.09.2018 року у зв'язку з простроченням оплати вартості активної електроенергії (4 901 519,04 грн), спожитої у спірний період (15.12.2015 року по 28.02.2017 року) та 59 199,60 грн 3 % річних та 171166,46 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 21.04.2017 року по 21.09.2018 року у зв'язку з простроченням оплати вартості реактивної електроенергії (1 390 466,80 грн), спожитої у спірний період (15.12.2015 року по 28.02.2017 року).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Як видно з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача фінансових санкцій на підставі ст. 625 ЦК України за загальний період з 21.04.2017 року по 21.09.2018 року за несвоєчасне виконання останнім свого грошового зобов'язання зі сплати вартості поставленої позивачем електричної енергії.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання зазначені у статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду Одеської області від 04.04.2017 року (повне рішення складено та підписано 10.04.2017 року) у справі №916/52/17, яке набрало законної сили з 21.04.2017 року, зокрема, частково задоволено позов Акціонерного товариства "Одесаобленерго" та стягнуто з відповідача на користь позивача 4 901 519 грн. 04 коп. вартості спожитої активної електричної енергії, 1 390 466 грн. 80 коп. вартості перетікання реактивної електричної енергії та 94 379 грн. 79 коп. витрат по сплаті судового збору.

Вказаним судовим рішенням встановлено факт споживання відповідачем електроенергії на вказані вище суми та покладено обов'язок щодо оплати вартості електричної енергії на відповідача.

Частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

Таким чином, судове рішення у справі №916/52/17, яке набрало законної сили з 21.04.2017 року має преюдиціальне значення при розгляді даної справи, а встановлені ним факти споживання відповідачем у спірний період поставленої позивачем електричної енергії, наявності заборгованості зі сплати відповідачем вартості такої електроенергії на загальну суму 6 291 985,84 грн перед позивачем не потребують доказуванню при розгляді цієї справи.

Доказів оплати вартості поставленої позивачем електричної (активної та/або реактивної) енергії відповідачем до матеріалів справи не надано, в тому числі й на час розгляду справи в суді.

Аналізуючи положення глави 47 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Вказана позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14, постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі № 3-57гс10, від 14.11.2011 року у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 року у справі № 3-142гс11 та від 01.10.2014 року у справі № 3-113цс14.

Здійснивши перерахунок нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений ним період (21.04.2017 року - 21.09.2018 року), суд встановив, що розраховані позивачем суми фінансових санкцій не перевищують розрахованих судом сум таких нарахувань, у зв'язку з чим фінансові санкції, виходячи з заявлених вимог підлягають стягненню з відповідача за розрахунком позивача, а саме 208 683,85 грн 3 % річних та 603 376,99 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 21.04.2017 року по 21.09.2018 року у зв'язку з простроченням оплати вартості активної електроенергії (4 901 519,04 грн), спожитої у спірний період (15.12.2015 року по 28.02.2017 року) та 59 199,60 грн 3 % річних та 171166,46 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 21.04.2017 року по 21.09.2018 року у зв'язку з простроченням оплати вартості реактивної електроенергії (1 390 466,80 грн), спожитої у спірний період (15.12.2015 року по 28.02.2017 року).

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не спростовано, контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум фінансових санкцій суду не надано.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість вимог позивача, відтак виходячи з предмету та підстав позову до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 267 883,45 грн (208 683,85 грн + 59 199,60 грн) 3 % річних та 774 543,45 грн (603 376,99 грн + 171 166,46 грн) інфляційних втрат.

Судовій збір в розмірі 15 636,40 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Укртранснафтопродукт" (ідентифікаційний код 34355770, місцезнаходження: 02095, м. Київ, вул. А.Ахматової, буд. 47, офіс 108-А) на користь Акціонерного товариства "Одесаобленерго" (ідентифікаційний код 00131713, місцезнаходження: 65031, Одеська обл., м. Одеса, вул. М.Боровського, буд. 28 "Б") 267 883,45 грн (двісті шістдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 45 коп.) 3 % річних, 774 543,45 грн (сімсот сімдесят чотири тисячі п'ятсот сорок три гривні 45 коп) інфляційних втрат та 15 636,40 грн (п'ятнадцять тисяч шістсот тридцять шість гривень 40 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.02.2019 року.

Суддя С.М. Морозов