Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2019 р. м. Рівне Справа № 918/713/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства комерційний Банк "ПриватБанк"

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: ОСОБА_2 (договір б/н від 22.11.2018 р.).

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

08 листопада 2018 року Акціонерне товариство комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року в сумі 262 157 грн. 96 коп..

В обґрунтування позовної заяви Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" посилається на неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором поруки № POR248 від 27 лютого 2015 року.

В судове засідання 20 лютого 2019 року представник позивача явку не забезпечив, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач у свою чергу не погоджуючись зі вимогами позивача, подав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував наступними обставинами. Відповідач зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 262 157 грн. 96 коп. як поручителя Приватного підприємства "Фламінго-Тойс". Однак, на думку відповідача, позивач замовчує ту обставину, що заборгованість Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" є меншою ніж просить стягнути позивач з поручителя ОСОБА_1 Відповідач зазначає, що фактично вищевказана заборгованість не відповідає дійсній. Зважаючи на викладені обставини, відповідач вважає позовні вимоги позивача без підставними та просить суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 20 лютого 2019 року представник відповідача заперечив позовні вимоги з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та заяві про закриття провадження у справі, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заяви та клопотання у справі

10 грудня 2018 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України, в якому останній позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, 10 грудня 2018 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

03 січня 2019 року до канцелярії суду від представника позивача до початку розгляду справи по суті надійшла заява, в якій останній просить суд зменшити розмір позовних вимог. Вказана заява обґрунтована тим, що 27 квітня 2018 року та 05 липня 2018 року відповідачем частково сплачено заборгованість в сумі 66 504 грн. 85 коп. У зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 195 430 грн. 68 коп. яка складається з заборгованості за кредитом 170 000 грн. 00 коп., заборгованості за процентами 25 430 грн. 68 коп. та 2 937 грн. 46 коп. судового збору.

Відповідно до частини 1, 2, 5, 6 ст. 46 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі. Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи те, що заява подана в передбачений законодавством України порядок, строк та спосіб, суд її задовольняє.

31 січня 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 918/713/18. Вказане клопотання відповідач обґрунтував наступними обставинами. Відповідач не погоджується з тим, що подання позовної заяви до ОСОБА_1, як до фізичної особи, належить юрисдикції господарського суду Рівненської області. Зазначає, що позивач посилається на позицію Верховного Суду України в постанові від 02 жовтня 2018 року по справі № 910/1733/18. Однак, в межах даної справи, відповідач вказує на те, що суддями Верховного Суду України, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була висловлена окрема думка від 02 жовтня 2018 року. Зокрема в окремій думці зазначено наступне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого с юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частиною першою статті 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, відповідно до частини другої якої юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Зважаючи на викладені норми процесуальних законів господарського та цивільного судочинства не містять обмежень щодо участі у справах позовного провадження у якості сторін як юридичних, так і фізичних осіб. Разом з тим, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (стаття 2 ГПК України). Частина перша статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства визначає справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, фізична особа, яка не є суб'єктом господарювання, може бути відповідачем у справі, яка розглядається за правилами господарського судочинства, в порядку виключення із загального правила. Розмежування спорів між судами різної юрисдикції здійснюється залежно від предмета спору позову, його суб'єктного складу та характеру спірних правовідносин. У справі, яка переглядається, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 010/14/043 від 03 квітня 2007 року у сумі 399 тис. 862 долари 48 центів США, пред'явлено до ОСОБА_4 як до поручителя за вказаним кредитним договором. Таким чином, за предметом та характером спірних правовідносин спір може бути розглянутий як в порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства. Суб'єктний склад цього спору є визначальним при визначенні його юрисдикційної належності. За цим критерієм справа, яка переглядається, є більш характерною саме для цивільного судочинства, оскільки відповідач фізична особа, яка не є суб'єктом господарювання - це нетипова суб'єктна складова для господарських спорів. Крім того, договір поруки за своїм правовим статусом не може бути господарським договором, оскільки є додатковим, акцесорним, таким, що забезпечує виконання основного договору (стаття 553 ЦК України). На думку відповідача, пункт 1 частини першої статті 20 ЦПК України, в порядку виключення із загального правила, дає можливість розглядати в одному провадженні позовні вимоги заявлені одночасно до боржника за основним зобов'язанням (юридичної особи) та до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання, але взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання основного зобов'язання, у випадку, якщо заявлені позовні вимоги є однорідними, пов'язаними між собою та їх спільний розгляд є доцільним, забезпечує повноту, всебічність та об'єктивність судового розгляду. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542А5-Ц у подібних правовідносинах.

Зважаючи на викладене, відповідач вважає, що є наявні підстави для закриття провадження по даній справі.

Розглянувши клопотання позивача про закриття провадження у справі № 918/713/18, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням його не обґрунтованості зважаючи на таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, може бути суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України. Цивільного процесуального кодексу України. Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції. Відповідно статті 20 ГПК України визначено справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов'язання.

Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову Акціонерне товариство комерційний Банк "ПриватБанк", як кредитор подало до господарського суду позов до фізичної особи, як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов'язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.

Тобто, між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов'язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від З жовтня 2017 року № 2147-VІІІ до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Вказана вище правова позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 жовтня 2018 у справі № 910/1733/18.

Окрім того, суд зазначає, що питання підсудності розглядалось Північним апеляційним господарським судом в аналогічний за предметом та підставами справі № 910/15129/18 Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26 листопада 2018 року у справі № 910/15129/18, апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Господарського суду Господарського суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у справі № 910/15129/18 скасовано. Матеріали справи № 910/15129/18 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04 лютого 2019 року справу № 910/15129/18 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Посилання відповідача на те, що у справі № 910/1733/18 суддями Великої Палати Верховного Суду винесено окрему думку, відповідно до змісту якої судді не погодилися з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, судом не приймається, оскільки окрема думка суддів не є документом правового характеру а особистою позицією судді. У свою чергу постанови Великої Палати Верховного Суду формують судову практику в Україні. Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/1733/18 підписана уповноваженим складом колегії та чинна на час розгляду справи № 918/713/18. Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, правові підстави для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі № 918/713/18 відсутні.

31 січня 2019 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання про залучення співвідповідача у справі.

Розглянувши зазначене клопотання, суд зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 08 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі № 918/713/18 за позовом за позовом Акціонерного товариства комерційний Банк "ПриватБанк" до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та призначено справу № 918/713/18 до судового розгляду по суті на 31 січня 2019 року.

Клопотання про залучення співвідповідача подано відповідачем до суду 31 січня 2019 року, тобто після закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч. З ст. 169 ГПК України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 177 ГПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об'єднання справ і роз'єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше;

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Тобто, питання залучення про залучення співвідповідача вирішується судом у підготовчому засіданні, а не на стадії розгляду справи по суті.

Більше того, право звертатися до суду із клопотанням про залучення у справу співвідповідача належить виключно позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ГПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Господарським процесуальним кодексом України, не передбачено право саме відповідача, змінювати неналежного відповідача належним, залучати співвідповідача у справі.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення клопотання відповідача про залучення співвідповідача у справі № 918/713/18 відсутні.

20 лютого 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про призначення судово-економічної (бухгалтерської) експертизи.

Суд розглянувши матеріали клопотання про призначення судово-економічної експертизи (бухгалтерської) поданого відповідачем, прийшов до висновку про залишення останнього без розгляду зважаючи на наступні обставини.

Відповідно до ст. 177 ГПК України одним і з завдань підготовчого провадження є з'ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд серед іншого вирішує питання про призначення експертизи.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів.

Таким чином питання про призначення судової експертизи має порушуватись стороною на стадії підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 31 січня 2019 року.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

При цьому, імперативною нормою ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

У клопотанні про призначення експертизи відповідач не мотивує неможливість надання його у підготовчому засіданні.

Таким чином суд вважає, що відповідач мав достатньо часу для подання клопотання про призначення експертизи, подане 20 лютого 2019 року.

Згідно ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом

За таких обставини суд прийшов до висновку про залишення без розгляду клопотання відповідача про призначення судово-економічної (бухгалтерської) експертизи.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09 листопада 2018 року відкрито провадження у справі 918/713/18, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 грудня 2018 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 10 грудня 2018 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 08 січня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 08 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 31 січня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31 січня 2019 року відкладено розгляд справи по суті на 20 лютого 2019 року.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин

28 листопада 2013 року між Приватним підприємством "Фламінго-Тойс" підписано заяву про відкриття рахунку та заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (далі - заява).

Згідно заяви Приватного підприємства "Фламінго-Тойс", вбачається, що останній приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (далі - Умови), Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року (далі - договір), та взяло на себе зобов'язання виконувати умови договору.

Відповідно до розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Позивача (www.privatbank.ua) AT Комерційний банк "ПриватБанк", що діє на підставі ліцензії НБУ № 22 від 05 жовтня 2011 року, керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та правила надання банківських послуг.

Тобто Умови та правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам, таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку.

Враховуючи те, що Умови та правила надання банківських послуг, є електронним доказом, які не можна доставити до суду в оригіналі або в електронній копії, в силу статті 82 ГПК України, можуть бути оглянуті за місцем їх збереження в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту.

Місце знаходження оригіналу електронного доказу - Умови та правила надання банківських послуг - https://privatbank.ua/terms.

Відповідно до умов договору, Приватному підприємству "Фламінго-Тойс" встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 1252 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк. інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Відповідно до 3.2.1.1.16. Умов - при укладанні договорів і угод, чи вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання Клієнта до "Умов і правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі), Банк і Клієнт допускають використання підписів Клієнта у вигляді електронно - цифрового підпису та / або підтвердження через пароль, спрямований Банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі Клієнта з правом "першого" підпису.

Підписання договорів і угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки). Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму.

Відповідно до п. 3.2.1.1.1. Умов - кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку Банка та Клієнта.

Згідно до п. 3.2.1.1.3. Умов - кредит надається в обмін на зобов'язання Клієнта щодо його повернення, сплаті процентів та винагороди.

Як встановлено п. 3.2.1.1.8. Умов - проведення платежів Клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться Банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання Клієнта до "Умов і правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі - "Угода").

Відповідно до п. 3.2.1.1.6. Умов - Ліміт може бути змінений Банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами Банку. Підписавши Угоду, Клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна Ліміту проводиться Банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Свої зобов'язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши Приватному підприємству "Фламінго-Тойс" кредитний ліміт до 170 000 грн. 00 коп. (довідка та виписка по рахунку наявні в матеріалах справи).

На забезпечення виконання зобов'язань Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" за договором банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року між Акціонерним товариством комерційний Банк "ПриватБанк" та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір поруки № РОК248 віл 27 лютого 2015 року, згідно умов якого Поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати перед Кредитором за виконання Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" зобов'язань за угодами-приєднання до: 1.1.1 розділу 3.2.1 "Кредитний ліміт" Умов та правил надання банківських послуг (далі - Угода 1); 1.1.2 розділу 3.2.2 "Кредит за послугою "Гарантовані платежі" Умов та правил надання банківських послуг (далі - Угода 2).

Таким чином договором поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, забезпечується виконання Приватним підприємством "Фламінго-Тойс" зобов'язання за договором банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року, відповідно до умов якого встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 1252 в сумі 170 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п.п. 1.1.1 п. 1.1. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, якщо під час виконання "Угоди 1" зобов'язання Боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя, Поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов'язань за "Угодою 1" в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібно.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за "Угодою 1" або "Угодою 2" в тому ж розмірі що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту Поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки № РОВ248 від 27 лютого 2015 року, у випадку смерті або банкрутства Боржника за "Угодою 1" або "Угодою 2" та/або заміни Боржника внаслідок правонаступництва та/або переведення боргу на будь-яку іншу особу (нового боржника). Поручитель приймає на себе зобов'язання та згодний відповідати за виконання за "Угоди 1" і/або "Угоди 2" за Боржника, а також за будь-якого іншого боржника (нового боржника), при настанні вказаних в даному пункті обставин, в зв'язку з чим. Поручитель надає поруку перед Кредитором за виконання новим боржником зобов'язань за "Угодою 1" і/або "Угодою 2" у розмірі і порядку, визначеному умовами "Угоди 1" і/або "Угоди 2'". При цьому, будь-які додаткові узгодження з Поручителем не потрібні.

Відповідно до п. 1.3. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, поручитель з умовами "Угоди 1" та "Угоди 2" ознайомлений.

Відповідно до п.1.5. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, у випадку невиконання Боржником зобов'язань за Кредитним Договором, Боржник та Поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 4.1. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року сторони взаємно домовились, що порука за цим Договором припиняється через 15 років після укладення цього Договору. У випадку виконання Боржником та/або Поручителем всіх зобов'язань за "Угодою 1", "Угодою 2", цей Договір припиняє свою дію.

Відповідно до п. 5.1. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, сторони домовилися збільшити встановлену законом позовну давність, дійшовши згоди, що до передбачених цим Договором вимог Кредитора до Поручителя позовна давність встановлюється Сторонами тривалістю 15 (п'ятнадцять) років.

Враховуючи, що датою укладення договору поруки є 27 лютого 2015 року, строк припинення поруки є таким, що встановлений періодом в 15 років та має спливти 27 лютого 2030 року.

Виходячи з наведеного, позивач вважає за необхідне захистити свої права та стягнути з поручителя ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського обслуговування № б/н в сумі 262 157 грн. 96 коп., з яких 170 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом, 55 897 грн. 90 коп. - заборгованість по сплаті процентів, 25 781 грн. 99 коп. - заборгованість по сплаті пені та 10 478 грн. 07 коп. - заборгованість по сплаті комісії.

З огляду на вищевикладені фактичні обставини, суд встановив, що між сторонами спору склалися господарські правовідносини по договору приєднання та наслідків порушення договірних зобов'язань.

Джерела права й акти їх застосування

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В обґрунтування підсудності звернення позивача з даним позовом до господарського суду про стягнення солідарно з юридичної особи та фізичної особи позивач посилається на те, що п.1 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначене, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого с юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Таким чином, вищевикладена правова норма відносить до компетенції господарських судів дві категорії справ: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого (тобто зобов'язання) є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. При цьому, друга складова п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України не містить обмежень щодо суб'єктного складу самого правочину, визначальним в даному випадку є суб'єктний склад зобов'язання, в забезпечення виконання якого було укладено правочин. У свою чергу, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (ч. 1 ст. 45 ГПК України). За змістом ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року по справі № 910/1733/18 викладено наступні висновки щодо підсудності аналогічного спору господарським судам.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції вищевказаного Закону суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року).

Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов'язання.

Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" як кредитор подало до господарського суду позов до фізичної особи, як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов'язання за кредитним договором, стороною якого є юридична особа. Тобто, між позивачем та відповідачем - 1 наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов'язання за кредитним договором, стороною якого є юридична особа, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 ГПК України (як приклад, пункти 5, 10, 14 статті 20 ГПК України).

Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Положення пункту 1 частини першої статі 20 ГПК України не пов'язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, з об'єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов'язанням.

Предметом розгляду за даним позовом є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого є суб'єкти господарювання. Крім цього, позивачем заявлена позовна вимога до поручителя фізичної особи, який уклав правочин в забезпечення виконання зобов'язання (суб'єкта господарської діяльності). За таких обставин, враховуючи приписи статей 4, 20, 45 ГПК України, даний позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 року № 2121-III (з наступними змінами і доповненнями) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ("Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Водночас вимогами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки -грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Так, згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивована оцінка аргументів сторін, підстави їх відхилення і висновок суду

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з поручителя ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського обслуговування № б/н в сумі 262 157 грн. 96 коп., з яких 170 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом, 55 897 грн. 90 коп. - заборгованість по сплаті процентів, 25 781 грн. 99 коп. - заборгованість по сплаті пені та 10 478 грн. 07 коп. - заборгованість по сплаті комісії.

Судом встановлено, що 28 листопада 2013 року між Приватним підприємством "Фламінго-Тойс" підписано заяву про відкриття рахунку та заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Матеріали справи свідчать про те, що Приватне підприємство "Фламінго-Тойс" приєдналося до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 рок, та взяло на себе зобов'язання виконувати умови договору.

Відповідно до умов договору, Приватному підприємству "Фламінго-Тойс" встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 1252 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк. інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

Свої зобов'язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши Приватному підприємству "Фламінго-Тойс" кредитний ліміт до 170 000 грн. 00 коп. (довідка та виписка по рахунку наявні в матеріалах справи).

Судом встановлено, що Приватне підприємство "Фламінго-Тойс" свої грошові зобов'язання по договору банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року виконувало не належним чином, що стало наслідком виникнення заборгованості, яка станом на 06 березня 2017 року становила 262 157 грн. 96 коп., з яких 170 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом, 55 897 грн. 90 коп. - заборгованість по сплаті процентів, 25 781 грн. 99 коп. - заборгованість по сплаті пені та 10 478 грн. 07 коп. - заборгованість по сплаті комісії.

Вказані обставини справи та сума заборгованості встановлено в ухвалі господарського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року у справі № 918/86/17, в якій зокрема визнано грошові вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" в сумі 262 157 грн. 96 коп., в тому числі основний борг в сумі 236 375 грн. 97 коп. - черговість задоволення вимог четверта; неустойка (штраф, пеня) в сумі 25 781 грн. 99 коп. - черговість задоволення вимог шоста. Судовий збір в сумі 3 200 грн. 00 коп. - черговість задоволення вимог перша.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, зважаючи на вказані обставини, судом встановлено, що Приватне підприємство "Фламінго-Тойс" має заборгованість перед Акціонерним товариством комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість в сумі 262 157 грн. 96 коп.

Окрім того, судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" за договором банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року між Акціонерним товариством комерційний Банк "ПриватБанк" та фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір поруки № РОК248 віл 27 лютого 2015 року, згідно умов якого Поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати перед Кредитором за виконання Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" зобов'язань за угодами-приєднання.

Таким чином договором поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, забезпечується виконання Приватним підприємством "Фламінго-Тойс" зобов'язання за договором банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року, відповідно до умов якого встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № 1252 в сумі 170 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п.п. 1.1.1 п. 1.1. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року, якщо під час виконання "Угоди 1" зобов'язання Боржника, що забезпечені ним договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя, Поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов'язань за "Угодою 1" в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібно.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки № РОК248 від 27 лютого 2015 року Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за "Угодою 1" або "Угодою 2" в тому ж розмірі що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту Поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки № РОВ248 від 27 лютого 2015 року, у випадку смерті або банкрутства Боржника за "Угодою 1" або "Угодою 2" та/або заміни Боржника внаслідок правонаступництва та/або переведення боргу на будь-яку іншу особу (нового боржника). Поручитель приймає на себе зобов'язання та згодний відповідати за виконання за "Угоди 1" і/або "Угоди 2" за Боржника, а також за будь-якого іншого боржника (нового боржника), при настанні вказаних в даному пункті обставин, в зв'язку з чим. Поручитель надає поруку перед Кредитором за виконання новим боржником зобов'язань за "Угодою 1" і/або "Угодою 2" у розмірі і порядку, визначеному умовами "Угоди 1" і/або "Угоди 2'". При цьому, будь-які додаткові узгодження з Поручителем не потрібні.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що позивач правомірно звернувся за захистом свого права стягнути з поручителя ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського обслуговування № б/н в сумі 262 157 грн. 96 коп., з яких 170 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом, 55 897 грн. 90 коп. - заборгованість по сплаті процентів, 25 781 грн. 99 коп. - заборгованість по сплаті пені та 10 478 грн. 07 коп. - заборгованість по сплаті комісії.

Окрім того, матеріалами справи стверджено, що відповідно до матеріалів заяви поданої позивачем про зменшення позовних вимог, вбачається, що відповідачем в період з 27 квітня 2018 року по 05 серпня 2018 року сплачено частково заборгованість в сумі 66 504 грн. 85 коп.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_10 заборгованості за договором банківського обслуговування № б/н від 29 листопада 2013 року в сумі 195 430 грн. 68 коп. яка складається з заборгованості за кредитом - 170 000 грн. 00 коп. та заборгованості за процентами - 25 430 грн. 68 коп., обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Окрім того, суд оцінює посилання відповідача викладені у відзиві на позовну заяву критично зважаючи на наступні обставини.

Твердження відповідача про те, що позивач замовчує ту обставину, що заборгованість Приватного підприємства "Фламінго-Тойс" є меншою ніж просить стягнути позивач з поручителя ОСОБА_1 та, що фактично вищевказана заборгованість не відповідає дійсній не заслуговує на увагу суду, оскільки вказані обставини ґрунтуються лише на припущеннях відповідача, та не знаходять свого підтвердження матеріальними доказами.

Отже, враховуючи вказані обставини суд не приймає до уваги заперечення відповідача.

Докази відхилені судом

Суд докази не відхиляє, а на їх підставі встановлює факт перебування сторін у договірних відносинах.

Порушені права та інтереси позивача

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Дана справа, яка пов'язана з виконанням правочинів в господарській діяльності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарського суду.

Невиконання відповідачем зобов'язання в укладеному з позивачем правочині порушило інтереси останнього та обумовлює настання передбачених цим правочином та законом правових наслідків у вигляді стягнення суми заборгованості, відтак позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом.

Судові витрати

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Позивачем по справі у якості судових витрат заявлено сплату судового збору в розмірі 3 932 грн. 37 коп.

Як визначено п. 2 ч. 1 ст. 1 29 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позову з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір покладається судом на відповідача в сумі 2 931 грн. 46 коп.

Крім того, слід зазначити, що у заяві по зменшення позовних вимог позивач просив суд повернути судовий збір в сумі 1 000 грн. 91 коп. як надмірно сплачений.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Пунктом 1 статтею 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 1 000 грн. 91 коп. підлягає поверненню.

Враховуючи вище викладене та керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (35304, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Корнин, вул. Бойка, 33, код. НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, поштова адреса: 49027, м. Дніпро, а/с 1800, ) 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. 00 коп. - заборгованості за кредитом, 25 430 (двадцять п'ять тисяч чотириста тридцять) грн. 68 коп. - заборгованості процентами та 2 931 (дві тисячі дев'ятсот тридцять один) грн. 46 коп. - судового збору.

3. Повернути з Державного бюджету України Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, поштова адреса: 49027, м. Дніпро, а/с 1800, ) - 1 000 (одна тисяча) грн. 91 коп. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № PROM1BTD9M від 31 жовтня 2018 року, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи № 918/713/18. Ухвалу видати після набрання рішенням законної сили.

4. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27 лютого 2019 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д);

3 - позивачу рекомендованим (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50);

4 - відповідачу рекомендованим (АДРЕСА_1).