ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. Справа№ 910/10652/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Собуцька Я.Ю., довіреність №б/н від 21.05.2018;

від відповідача - Чала І.М., довіреність №22/2019 від 02.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2018 у справі №910/10652/18 (суддя Смирнова Ю.М., повний текст складено - 02.10.2018) за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про стягнення 49 490,00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про стягнення коштів у розмірі 49 490,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ним безпідставно перераховано кошти на рахунок приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс», на які відповідач не мав права, оскільки звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском річного строку на звернення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Так, за висновками місцевого господарського суду, позивач, не скористався своїм правом відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку згідно положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та здійснив виплату страхового відшкодування. Крім того, суд зазначив, що кошти не можуть бути повернуті у порядку ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачу такі кошти виплачені на підставі полісу, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень вказаних норм.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2018 у справі №910/10652/18 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

За доводами апелянта, отримання страхового відшкодування у відповідності до положень пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можливе лише за умови звернення із заявою впродовж одного року, а оскільки відповідач звернувся до позивача з пропуском цього строку, то грошові кошти набуті відповідачем безпідставно та підлягають стягненню як безпідставно набуте майно у відповідності до ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між приватним акціонерним товариством «Європейський страховий альянс» (як страховиком) та Шуміловою Наталією Вадимівною (страхувальником) 12.07.2013 було укладено договір добровільного страхування №36139, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем Jaguar XF 412V8, державний номер АА1717ІК, на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

У місті Києві по вул. Дмитрівській 06.10.2013 о 15 год. 40 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме: Положай В.В., керуючи автомобілем МАЗ, державний номер АІ5379АТ, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, у зв'язку з чим допустив зіткнення з припаркованим автомобілем Jaguar, державний номер АА1717ІК, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 29.10.2013 у справі №761/27055/13-п встановлено, що ДТП сталася в результаті порушення водієм Положаєм В.В п. 13.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, у зв'язку з чим Положая В.В. визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Розмір вартості відновлювального ремонту автомобіля «Jaguar XF 412V8», реєстраційний номер АА 1717 ІК, відповідно до рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів» №1010686 від 14.10.2013, № 1012714 від 17.01.2014, № 6106975 від 26.12.2013 становить 162241,04 грн. (надалі - рахунки № 1010686 від 14.10.2013, № 1012714 від 17.01.2014, № 6106975 від 26.12.2013).

За страховим випадком (ДТП) згідно складеного попереднього страхового акту №1789/13/50/ТР25/00/1 від 24.10.2013 по договору страхування було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 37 000,00 грн.

За страховим випадком (ДТП) згідно складених страхових актів №1789/13/50/ТР25/00/2 від 14.02.2014, №1789/13/50/ТР25/00/4 від 17.11.2014, №1789/13/50/ТР25/00/3 від 17.06.2014 по договору страхування було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 120 225,85 грн.

На підставі договору добровільного страхування №36139 від 12.07.2013 відповідачем було виплачено суму страхового відшкодування у загальному розмірі 157 225,85 грн. (платіжні доручення №2437 від 16.07.2014, №1934 від 25.10.2013, №4444 від 22.07.2014, №1942 від 30.10.2013, № 4038 від 04.07.2014, № 2659 від 21.11.2014, №4049 від 04.07.2014, № 3976 від 01.07.2014, №4055 від 08.07.2014, №1355 від 03.03.2014, №1340 від 04.03.2014, №ЦО1261 від 25.02.2014, №1781 від 05.08.2014, №2717 від 15.12.2014, ЦО1461 від 07.03.2014 та видатковий касовий ордер № 38 від 16.01.2015).

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі №910/24365/15 за позовом приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Аларіт Буд» та товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване Управління № 630» про відшкодування шкоди в порядку регресу 107 735,85 грн., а відтак в силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України повторного доказування не потребують.

Сторонами дані обставини не заперечуються.

Таким чином, до приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» перейшло в межах суми 157 225,85 грн. право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Станом на 06.10.2013 (дата, коли сталася ДТП) цивільно-правова відповідальність власника автомобіля МАЗ 5516, державний номер АІ5379АТ була застрахована публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», що вбачається з наявної у справі копії полісу №АВ/9213335 (а.с. 13).

Згідно умов полісу ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 50 000,00 грн., франшиза - 510,00 грн.

Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс» 20.05.2015 звернулося до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» із заявою №1244/8 про виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 49 490,00 грн.

За результатами розгляду вказаної заяви, позивач виплатив відповідачу 49 490,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №44843 від 13.08.2015 та визнається сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що кошти у розмірі 49 490,00 грн. було перераховано відповідачу безпідставно, оскільки відповідач звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування у травні 2015 року, тобто з пропуском встановленого для цього річного строку, що відповідно до приписів пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Тому, посилаючись на положення ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача кошти у сумі 49 490,00 грн. як безпідставно набуте майно.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Отже, вимога про повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України може висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Проте, у даному випадку, правовою підставою для здійснення виплати страхового відшкодування є поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/9213335, відповідно до якого позивачем було застраховано цивільно-правову відповідальність особи, з вини якої сталася ДТП.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Положеннями статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З огляду на зазначене вище, позивач як страховик цивільно-правової відповідальності особи, яка володіє транспортним засобом МАЗ 5516, державний номер АІ5379АТ і яка визнана винною у вчиненні ДТП, має відшкодувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП, в межах відповідальності встановленої полісом №АВ/9213335, а відповідач виплативши суму страхового відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок ДТП, набув право вимоги до позивача.

Натомість, позивач вважає, що ним безпідставно виплачено відповідачу суму страхового відшкодування у розмірі 49 490,00 грн., оскільки з відповідною заявою відповідач звернувся з пропуском річного строку.

Відповідно до пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що відмова у виплаті страхового відшкодування за умови пропуску річного строку звернення до страховика є його правом, а не обов'язком.

Отже, позивач мав право відмовити відповідачу у виплаті коштів у сумі 49 490,00 грн., проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем не було реалізовано свого права на відмову у здійсненні страхового відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди.

Пунктом 36.1 ст. 36 цього ж Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

В той же час, пропуск річного строку на звернення із відповідною заявою не означає, що відсутні правові підстави для такої виплати, відтак, позивач добровільно прийняв рішення про виплату страхового відшкодування за спірним страховим випадком згідно умов полісу №АВ/9213335 (хоча не був позбавлений права відмовити у виплаті в силу положень пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону).

Крім того, позивач посилається на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18).

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла наступного висновку: «Закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб'єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.».

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку саме про наявність у страховика права відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування.

За таких обставин, як вірно зазначив місцевий суд, позивачем не доведено, що сума відшкодування у розмірі 49 490,00 грн. сплачена на користь відповідача за відсутності для цього правових підстав, а також не доведено того факту, що відповідні правові підстави згодом відпали.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2018 у справі №910/10652/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

А.О. Мальченко