ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.02.2019 м. Ужгород Справа № 907/493/18

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Васьковського О.В.,

розглянувши матеріали справи №907/493/18

За позовом Фізичної особи - підприємця Куриляка Юрія Юрійовича, с. Сторожниця Ужгородського району

до відповідача 1 Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача 2 Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

про стягнення солідарно суми 213171,10 грн. майнової шкоди

За участі секретаря судового засідання Дергачової Ю.А.

Представники:

від позивача - Новицький В.М., адвокат (договір про надання правової допомоги б/н від 25.09.2018 року)

від відповідача 1- Котубей С.А., довіреність б/н від 24.09.2018 року

від відповідача 2 - Жарський І.Р. (довіреність № 7750-К-О від 27.12.2016 року) - в режимі відеоконференції

СУТЬ СПОРУ: стягнення солідарно суми 213171,10 грн. майнової шкоди.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 31.10.2018 року призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2018 року, 12.12.2018 року, 27.11.2018 року відкладено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження.

За письмовою згодою сторін, у судовому засіданні 16.01.19, у відповідності до ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті розпочато по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

У судовому засіданні 16.01.19 заслухано представників сторін та оголошено перерву у судовому засіданні, у відповідності до ч.2,3 ст.216 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.02.2019 року розгляд справи відкладено та призначено судове засідання в режимі відеоконференції.

Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок незаконного арешту рахунків за 7 (сім) календарних місяців позивачу завдано шкоду в розмірі 213171,10 грн. (двісті тринадцять тисяч сто сімдесят одна гривня 10 коп.) - обсяг коштів, які позивач як фізична особа-підприємець міг би отримати за 7 календарних місяців 2018 року при відсутності протиправно арештованого рахунку в АТ КБ „Приватбанк" саме з використанням рахунку, відкритого в зазначеній банківській установі, внаслідок протиправної поведінки відповідачів.

Вказує, що 02 січня 2018 року старшим державним виконавцем Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Котубей Сергієм Андрійовичем було винесено постанову про арешт коштів боржника в межах виконавчого провадження ВП5348118, в якій божником по виконавчому провадженню значиться громадянин Куриляк Юрій Юрійович, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації проживання якого співпадає з даними позивача. Вказаною постановою накладено арешт на банківські рахунки позивача, чим допущено протиправне обмеження права позивача на користування та розпорядження як рахунком, так і коштами, що знаходились на зазначеному рахунку, оскільки позивач не є боржником за зазначеним виконавчим провадження та жодного відношення до цього виконавчого провадження не має.

Зазначає, що 02 лютого 2018 року за результатами неодноразового звернення до Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального правління юстиції у Закарпатській області листом №53488118 проінформовано банківські установи про допущену помилку у постанові від 02.01.2018 року про арешт коштів боржника в межах виконавчого провадження ВП №53488118, однак жодного процесуального рішення щодо звільнення належних позивачу поточних рахунків з-під неправомірного арешту відповідачем 1 у відповідності до вимог Закону України „Про виконавче провадження" не прийнято. Позивач вказує, що такі дії відповідача 1 блокують підприємницьку діяльність позивача, чим йому завдано як матеріальні збитки, так і моральну шкоду, у зв'язку з чим, з посиланням на ст.ст. 317, 319, 1166,1173,1174 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідачів солідарно суми 213171,10 грн. майнової шкоди.

Відповідач 1 у поданому відзиві на позов позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою виходячи з підстав, наведених у відзиві. Вказує, що 07.03.2017 р. державним виконавцем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову ВП № 53488118 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання постанови № АР 053265 виданої 12.09.2016 УПП у м. Ужгороді та Мукачеві ДПП про стягнення з Куриляк Юрія Юрійовича (ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь держави штраф у розмірі 850,00 грн. 02.01.2018 державним виконавцем, відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову ВП № 53488118 про арешт коштів боржника Куриляк Юрія Юрійовича (ІНФОРМАЦІЯ_1) у межах суми звернення стягнення 1035.00 грн. У ході перевірки державним виконавцем було встановлено, що код РНОКПП: НОМЕР_1, на підставі якого було зроблено електронний запит у автоматизованій системі виконавчого провадження до Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями не належить Куриляк Юрію Юрійовичу (ІНФОРМАЦІЯ_1), а належить його батьку Куриляк Юрію Юрійовичу (ІНФОРМАЦІЯ_2), тобто рахунки надані у електронній відповіді не належать належить Куриляк Юрію Юрійовичу (ІНФОРМАЦІЯ_1).

З посиланням на ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно якої зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт та відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20180122/4976 від 23.01.2018 р., відповідач 1 вказує, що арешт накладений у сумі 1035,00 грн. та на рахунку недостатньо коштів для виконання постанови. Після цього, Куриляк Юрій Юрійович (ІНФОРМАЦІЯ_2) ні з письмовими, ні з усними заявами про зняття арешту з його рахунків до відповідача 1 не звертався. Відповідач 1 вказує, що ні до суду з позовом про зняття арешту з його рахунків, ні до начальника відділу з відповідною заявою з моменту накладення арешту на його рахунки позивач не звертався, а склад чотирьох загальних умов за наявності яких настає цивільно-правова відповідальність позивачем не доведена. Відтак, відповідач 1 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідач 2 у поданому відзиві на позов вказує, що позивач не обґрунтував та не довів жодної із чотирьох складових як підстав застосування такого виду цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків за рахунок АТ КБ "ПРИВАТБАНК", оскільки: арешт на кошти накладений постановою державного виконавця, яка є обов'язковою для виконання банком; в банку відсутні правові підстави для повернення постанови без виконання, якщо в ній є не відповідність щодо дати народження боржника;: чинним законодавством не передбачено відповідальність банку за допущені державним виконавцем неточності в постанові про арешт коштів боржника; позивачем не надано в банк постанову про зняття арешту з коштів. По суті спору пояснює, що на адресу банку 22.01.2018р. від Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшла постанова про арешт коштів боржника від 02.01.2018р. ВП №53488118, яка винесена при примусовому виконанні постанови № АР 053265, виданої 12.09.2016р. УПП у м.Ужгороді та Мукачеві ДПП. Цією постановою накладено арешт на кошти боржника Куриляка Юрія Юрійовича, що містяться на рахунках, зокрема, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", а також на всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, та належать боржнику Куриляк Юрій Юрійович.

З посиланням на ст.1,3,56 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач 2 зазначає, що враховуючи вказані норми права Банк, отримавши постанову про арешт коштів зобов'язаний прийняти її до виконання та накласти арешт на кошти боржника.

З посиланням на п. 9.11. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. № 22 банк вказує, що позивачем не надано банку постанову виконавця про зняття арешту з коштів боржника. Вказує, що чинним законодавством не передбачено право банку на зняття арешту з коштів боржника за його письмовим зверненням та чинним законодавством не передбачено обов'язок банку повернути без виконання постанову про арешт коштів боржника, якщо в ній є не відповідність щодо дати народження боржника. Вказує, що арешт коштів накладається не на дату народження боржника, а на рахунок відкритий в банку, зазначений в постанові про арешт коштів рахунок № 0868 відкритий в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" для Куриляк Юрія Юрійовича, що підтверджується змістом позовної заяви.

Відповідач 2 зазначає, що пред'являючи вимогу про солідарне стягнення майнової шкоди з відповідачів позивач не спромігся в позовній заяві обґрунтувати таку відповідальність ні викладеними обставинами, ні доказами, ні нормами права, як це передбачено ст.162 ГПК України. Зазначає, що якщо позивач вважав, що постанова про арешт коштів порушує його права та обов'язки, то в силу ст.15 та ст.16 ЦК Україні він мав і має право звернутись з позовом до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стверджує, що незважаючи на те, що постанова про арешт коштів винесена ще 02.01.2018р. позивачем не оскаржено її в судовому порядку, що може свідчити лише про те, що ця постанова не порушує його права та інтереси, а накладення арешту на кошти на його рахунках не перешкоджає йому здійснювати його підприємницьку діяльність.

З врахуванням того, що відповідач 2, як банківська установа жодних прав та охоронюваних законом інтересів позивача ФОП-Куриляк Ю.Ю. не порушував, оскільки позивачем не доведене чотирьох складових як підстави застосування такого виду цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків за рахунок відповідача 2, тому вважає, що й не підлягають до задоволення його позовні вимоги.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 08.02.2019 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Позивач звернувся з позовом про солідарне стягнення з відповідачів Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, м. Ужгород та Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ суми 213171,10 грн. майнової шкоди - не отриманих доходів (упущена вигода), виходячи з приписів ст.ст. 15,16, 317,319, 1166, 1173, 1174 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи 02.01.18 державним виконавцем , відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову ВП № 53488118 про арешт коштів боржника Куриляк Юрія Юрійовича (ІНФОРМАЦІЯ_1) у межах суми звернення стягнення 1035.00 грн., в т.ч. на грошові кошти, що містяться на рахунках в Закарпатському РУ ПАТ «Приватбанк», м.Ужгород.

Листом №53488/18 від 02.02.18 орган ДВС проінформував банк - відповідач 2 про те, що згідно відповіді Державної фіскальної служби України №103172782 від 05.12.17, накладено арешт на грошові кошти, які належать Куриляку Юрію Юрійовичу (ІНФОРМАЦІЯ_1), оскільки при формуванні електронного запиту було помилково зазначений ід.код позивача, у зв'язку з чим, наданий перелік рахунків не стосується Куриляк Юрія Юрійовича (ІНФОРМАЦІЯ_1), тобто належать іншій особі, що просить врахувати при опрацюванні постанови про арешт коштів боржника від 02.01.18.

Відповідач 2 у листі від 03.04.18 №20.1.0.0.0/7-20180303/4784 на інформаційний запит позивача від 24.02.18б/н про підстави блокування рахунків, повідомив, що 22.01.2018 р. отримавши від Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області постанову про арешт коштів боржника від 02.01.18 ВП №53488118, у відповідності до п.10.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ від 21.01.2004 року №22, накладено арешт на зазначені в постанові рахунки боржника, за реквізитними та даними боржника, зазначеними в такій постанові.

Позивач стверджує, що вказані дії відповідачів щодо помилкового накладення арешту на рахунки позивача спричинили йому майнову шкоду у розмірі 213171,10 грн. (двісті тринадцять тисяч сто сімдесят одна гривня 10 коп.), внаслідок незаконного арешту рахунків за 7 (сім) календарних місяців позивач оцінює завдану шкоди в розмір - обсяг коштів, які позивач як фізична особа-підприємець міг би отримати за 7 календарних місяців 2018 року при відсутності протиправно арештованого рахунку в АТ КБ „Приватбанк" саме з використанням рахунку, відкритого в зазначеній банківській установі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Статтею 11 Закону унормовано, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4ст. 56 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Частиною ч.1 ст.59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (передбачено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.

Згідно з п. 9.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. № 22 виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця (далі - виконавець), судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження (далі - документ про арешт коштів).

У пункті 9.4. вказаної Інструкції передбачено, що банк, у якому відкрито рахунок/рахунки (далі - рахунок) клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів.

На підставі вищенаведених норм відповідачем 2 накладено арешт на зазначені в постанові органу ДВС від 02.01.18 рахунки боржника, за реквізитними та даними боржника, зазначеними в такій постанові.

Згідно ч. 4, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6, ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідач 1 факт допущеної помилки при винесенні постанови про арешт коштів боржника від 02.01.18 ВП №53488118 визнається повністю, однак виходячи із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця відсутні законні підстави зняти арешт з майна боржника навіть тоді, коли такий арешт був накладений помилково.

Згідно ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.

Згідно ч. 1, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 3, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Як встановлено судом, позивач до суду з позовом про зняття арешту з його рахунків чи до начальника відділу з відповідною заявою з моменту накладення арешту на його рахунки позивач, у відповідності до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» не звертався.

В позовній заяві позивач зазначає, що єдиним способом захистити свої права, згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, є спосіб звернення до суду з вимогою про відшкодування майнової шкоди у сумі 213171,10 грн., яку просить стягнути з відповідачів солідарно. Вказану суму позивач вважає доходами, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене, тобто за своєю правовою природою вказана позивачем сума майнової шкоди є упущеною вигодою.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частинами 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно із ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 225 ГК України).

Таким чином ані ст. 22 ЦК України, ані ст. ст. 224- 225 ГК України не встановлюють виключного правового зв'язку поняття "збитки" із зобов'язаннями, підставою виникнення яких є правочин. Враховуючи викладене, чинне законодавство не забороняє потерпілій стороні вимагати стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного прибутку) в деліктних правовідносинах. Вказаної позиції дотримується і Вищий господарський суд України, який в постанові від 15.06.2006 р. у справі №44/174-05 підтримав рішення судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з правопорушника позадоговірних збитків.

Приписи ст. 49 ГК України встановлює загальний для всіх підприємців обов'язок - не порушувати права та законні інтереси інших суб'єктів господарювання, а в разі їх порушення - нести майнову та іншу встановлену законодавством відповідальність за завдані шкоду і збитки.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна як наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що для застосування, обраного позивачем заходу відповідальності, слід встановлювати наявність у діях відповідачів усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: а) протиправність поведінки; б) шкода; в) причинний зв'язок між ними; г) вина заподіювача шкоди. Зазначені підстави визначаються загальними, оскільки для вирішення деліктного зобов'язання їх існування потрібне в усіх випадках, якщо інше не обумовлено законом.

Поряд з цим, при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд в обов'язковому порядку встановлює наявність таких умов відповідальності відповідача як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та вину відповідача.

При цьому обов'язок доведення в суді факту протиправної поведінки відповідача, розміру завданої шкоди, а також прямого причинного зв'язку між ними покладається на позивача з документальним підтвердженням обґрунтованого розрахунку суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди.

Відсутність або ж недоведеність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (збитків).

Водночас, спеціальними нормами ст.ст. 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відтак, необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, є факт неправомірності діяння цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діяннями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. В основу визначення суми майнової шкоди позивачем покладено реальний середньомісячний обсяг оборотів по арештованому рахунку в АТ КБ «Приватбанк" за 2017 рік, який у 2017 році складав 30453,01 грн. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк" № 180725SU10361602 від 25.07.18 про обіги та сальдо за період 01.01.17-31.12.17 по поточному рахунку позивача НОМЕР_2 складає 365436,17 грн.

Разом із тим, відповідно до частини 1 статті 142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

Проаналізувавши матеріали справи, суд констатує, що позивачем не доведено та не встановлено в ході розгляду даного спору підстав для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди., як і не доведено, що визначена позивачем сума упущеної вигоди в розмірі 213171,10 грн. складена відповідності до обґрунтованого та об'єктивного розрахунку, який містить всі необхідні дані та показники щодо реального відображення вихідних параметрів, необхідних для встановлення розміру вказаного виду збитків.

При цьому, суд зауважує, що як вбачається з листа ПАТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20180122/4976 від 23.01.2018 року вбачається, що арешт накладений у межах суми 1035,00 грн., а на рахунку недостатньо коштів для виконання постанови.

Отже, вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базується на розрахунку можливого прибутку у разі використання рахунку, на який накладено арешт з урахуванням середньомісячного обсягу оборотів, який отримує позивач при користуванні вказаним рахунком. Такі розрахунки позивача є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отриманого певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідачі не здійснювали протиправні дії. Звертаючись із заявою про стягнення збитків у формі упущеної вигоди, позивач повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір, однак позивачем цього не було зроблено.

Відтак, враховуючи вищенаведене, позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, як і не доведено, що тільки неправомірні дії відповідачів стали єдиною і достатньою перешкодою, яка позбавила позивача, за вказаний ним період отримати вказаний дохід, який є предметом спору в даній справі.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, позовні вимоги у вигляді стягнення солідарно з відповідачів суми 213171,10 грн. - майнової шкоди (упущеної вигоди) позивачем не доведені належними та допустимими доказами, у відповідності до ст.ст.73-79 ГПК України.

Отже, у позові належить відмовити повністю.

Судові витрати, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 20, 41, 42, 46, 47, 73-79, 86, 129, 202, 216, 222, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

у позові відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов'язковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.02.19.

Суддя Васьковський О.В.