ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2019 Справа №914/2202/18

За позовом: приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів,
до відповідача:комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області, м. Львів,
про: стягнення 429952,94 грн (з яких: 306531,41 грн пеня, 34662,39 грн 3 відсотки річних та 88759,14 грн інфляційних втрат).
Суддя Березяк Н.Є. Секретар судового засідання Яремко В.Я.
За участю представників сторін:
позивача:не зявився,
відповідача:ОСОБА_1 адвокат (свідоцтво серія ЛВ № 000612).

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» до комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області про стягнення 429952,94 грн (з яких: 306531,41 грн пеня, 34662,39 грн 3 відсотки річних та 88759,14 грн інфляційних втрат).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.12.2018. В подальшому підготовче засідання відкладалось на 17.12.2018 та на 15.01.2019.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 18.02.2018. В судовому засіданні 18.12.2018 оголошено перерву до 21.02.2019.

В судове засідання представник позивача не зявився, подав клопотання відкладення розгляду справи, у звязку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника в судове засідання.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Строки, що встановлюються судом (наприклад, строк для усунення недоліків позовної заяви чи апеляційної скарги), повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість строку розгляду справи, суд враховує принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Таким чином, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін у справі, враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи передбачених ГПК України, у звязку із закінченням строку розгляду справи по суті, наданням представником позивача пояснень по суті справи у судовому засіданні 18.02.2018 та дорученням до матеріалів справи 21.02.2019 своєї узагальненої позиції, суд вважає за необхідне розглядати спір за наявними матеріалами справи.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач в порушення умов Договору про постачання електричної енергії № 90132 від 28.02.2007 протягом лютого жовтня 2018 не здійснив вчасної оплати за поставлену електричну енергію. Тому позивачем нараховано відповідні штрафні санкції за неналежне виконання грошових зобовязань, які останній просить стягнути з відповідача.

В судове засідання представник відповідача зявився, проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві та надав усні пояснення по суті справи. Свої доводи обґрунтовує наступним. На виконання умов Договору про постачання електричної енергії № 90132 від 28.02.2007 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято у лютому жовтні 2018 року електричну енергію, вартість якої КП «Дрогобичводоканал» оплати в повному обсязі. Оплата за електроенергію здійснювалась частково власними коштами підприємства, а частково за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Так, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (Постанова КМУ №256 від 04.03.2002 та/або Порядок).

Отож, відповідно до Постанови КМУ №256 від 04.03.2002, і позивач і відповідач з 01.01.2018 є учасниками розрахунків за спожиту електроенергію.

Відповідно до вимог цієї постанови відповідачем здійснювались розрахунки з позивачем за спожиту активну електроенергію за лютий липень 2018 року за рахунок субвенції. При здійсненні таких оплат, у розділі призначення платежу вказувалось постанова КМУ від 04.03.2002 №256, вид енергоносія та конкретний рахунок, що оплачується. Додатково, підприємство зазначає, що лише у лютому 2018 року відповідачем не вказано конкретного рахунку, що оплачується, тому таку суму було зараховано датою надходження.

Враховуючи наведене, відповідач зазначає, що з 01.01.2018 позивач є учасником розрахунків на підставі Постанови КМУ від 04.03.2002 №256 та у відповідності до абз. 10 п. 8-1 зобовязаний зараховувати оплату, яка надійшла від відповідача, як субвенція з державного бюджету, в погашення заборгованості за електроенергію за минулі періоди.

Також, звертає увагу, що норми Постанови КМУ від 04.03.2002 №256 є спеціальними (містять спеціальну процедуру погашення заборгованості), яка підлягає застосуванню для вирішення подібних правовідносин за Договором.

Проте, відповідач долучає до матеріалів справи контррозрахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат на заборгованість, що була погашена власними коштами. А також, до матеріалів справи долучає клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми неустойки на 80 відсотків, вказуючи проте, що у випадку задоволення позову розглянути та задовольнити вказане клопотання.

Позивач у відповіді на відзив заперечує застосування до даний правовідносин норм спеціального законодавства, а саме: постанови КМУ від 04.03.2002 №256, вказуючи про те, що вини ПАТ «Львівобленерго» у несвоєчасному відшкодуванні з Державного Бюджету України субвенцій для відповідача немає, тощо.

В судовому засідання 21.02.2018 оголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників позивача та відповідача присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

28 лютого 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Львівобленерго», яке відповідно до п. 1.1. Статуту перейменоване у публічне акціонерне товариство «Львівобленерго», та комунальним підприємством «Дрогобичводоканал» укладено Договір про постачання електричної енергії № 90132 (надалі Договір). За умовами цього Договору, Постачальник (позивач у справі) продає електричну енергії Споживачу (відповідач у справі) для забезпечення потреб електроустановок Споживача з приєднаною потужністю зазначеною в додатку №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору (п. 1 Договору).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що під час виконання умов Договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим Договором, сторони зобовязуються керуватися чинним законодавством України, зокрема, Правилами користування електричною енергії (надалі - ПКЕЕ).

Відповідно до пункту 2.3.3. Договору, Споживач зобовязується оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків №2 «Порядок розрахунків» та №9 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Згідно з пунктом 5 Додатку № 2 до Договору, остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ. Під час визначення суми платежу остаточного розрахунку за поточний розрахунковий період враховуються суми проведеної в попередніх та поточному розрахунковому періодах оплати споживання електроенергії за поточний розрахунковий період.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем виставлялись рахунки на оплату за електричну енергію та такі надавались відповідачу.

Пунктом 7 Додатку № 2 до Договору встановлено, що тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Відповідно до пункту 8 Додатку № 2 до Договору у разі несвоєчасної оплати платежів, обумовлених даним договором, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування пені, суми боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

За внесення платежів, передбачених цим Договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати (п 4.2.1. Договору).

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (зі змінами введеними в дію з 01 січня 2018 року) (надалі Порядок).

На виконання взятих на себе зобовязань позивач продавав, а відповідач приймав електричну енергію протягом січня вересня 2018 року, що підтверджується отриманими рахунками на оплату, зокрема:

- рахунок за активну електроенергію № 300501/119410-1 за січень на суму 2744607,54 грн отримано 31.01.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300502/121433-1 за лютий на суму 2482872,66 грн отримано 28.02.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300503/123750-1 за березень на суму 2812904,30 грн отримано 30.03.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300504/125671-1 за квітень на суму 2999906,35 грн отримано 27.04.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300505/128010-1 за травень на суму 2670704,65 грн отримано 31.05.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300506/129637-1 за червень на суму 2633631,05 грн отримано 02.07.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300507/131954-1 за липень на суму 2731774,82 грн отримано 02.08.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300508/133556-1 за серпень на суму 2864942,30 грн отримано 03.09.2018,

- рахунок за активну електроенергію № 300509/1352950-1 за вересень на суму 2715829,31 грн отримано 01.10.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300301/119411-2 за січень на суму 58271,56 грн отримано 31.01.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300302/121434-2 за лютий на суму 58574,84 грн отримано 28.02.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300303/132751-2 за березень на суму 67632,02 грн отримано 30.03.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300304/125672-2 за квітень на суму 81742,91 грн отримано 27.04.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300305/128011-2 за травень на суму 77167,26 грн отримано 31.05.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300306/129638-2 за червень на суму 68266,30 грн отримано 02.07.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300307/131955-2 за липень на суму 71133,61 грн отримано 02.08.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300308/133557-2 за серпень на суму 76694,70 грн отримано 03.09.2018,

- рахунок за реактивну електроенергію № 300309/135296-2 за вересень на суму 70237,06 грн отримано 01.10.2018.

Оплата за електроенергію здійснено частково власними коштами підприємства, а частково за рахунок субвенцій з державного бюджету.

За рахунок субвенцій відповідачем сплачено наступні суми, вказавши призначення платежу:

- 07.02.2018 платіжне доручення № 1 на суму 640600,00 грн, призначення оплата за договором №90132 від 28.02.2007, постанова КМУ від 04.03.2002 № 256;

- 19.02.2018 платіжне доручення № 2 на суму 111,30 грн, призначення - оплата за договором №90132 від 28.02.2007, постанова КМУ від 04.03.2002 № 256;

- 01.03.2018 платіжне доручення № 3 на суму 1085795,05 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 13.03.2018 платіжне доручення № 4 на суму 640005,06 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300502/121433-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 29.03.2018 платіжне доручення № 5 на суму 2554515,12 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300502/121433-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 30.03.2018 платіжне доручення № 6 на 13660,65 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300502/121433-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 26.04.2018 платіжне доручення № 7 на суму 827500,00 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 03.05.2018 платіжне доручення № 8 на суму 59910,23 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 07.05.2018 платіжне доручення № 9 на суму 1259945,88 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 08.05.2018 платіжне доручення № 10 на суму 87000,00 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300503/123750-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 08.06.2018 платіжне доручення № 11 на суму 346,76 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300505/128010-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 18.06.2018 платіжне доручення № 12 на суму 679898,42 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300505/128010-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 04.07.2018 платіжне доручення № 13 на суму 289938,68 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 05.07.2018 платіжне доручення № 14 на суму 274643,92 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/128010-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 17.07.2018 платіжне доручення № 15 на суму 100001,60 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 26.07.2018 платіжне доручення № 16 на суму 13148,41 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 01.08.2018 платіжне доручення № 17 на суму 223710,97 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007,

- 30.08.2018 платіжне доручення № 18 на суму 34463,78 грн, призначення постанова КМУ від 04.03.2002 № 256, Водопостачання, оплата зг. рах.№ 300506/129637-1 за дог. № 90132 від 28.02.2007.

Власними коштами КП оплачувало отриману електроенергію наступним чином: 21.02.2018 100000,00 грн, 28.02.2018 100000,00 грн, 05.03.2018 500000,00 грн, 26.03.2018 200000,00 грн, 29.03.2018 200000,00 грн, 19.04.2018 200000,00 грн, 20.04.2018 200000,00 грн, 24.04.2018 120000,00 грн, 25.04.2018 180000,00 грн, 08.05.2018 180000,00 грн, 23.05.2018 441700,00 грн, 23.05.2018 687000,00 грн, 24.05.2018 56000,00 грн, 24.05.2018 124000,00 грн, 30.05.2,00 грн, 20.06.2018 220000,00 грн, 21.06.2018 300000,00 грн, 27.06.2,58 грн, 30.07.2,00 грн, 02.08.2018 223710,97 грн, 30.08.2018 300000,00 грн, 30.08.2018 300000,00 грн, 31.08.2018 875000,00 грн, 18.09.2018 - 90200,71 грн, 25.09.2,00 грн, 26.09.2018 900000,00 грн, 27.09.2018 90000,00 грн, 28.09.2018 271698,26 грн, 26.10.2018 - 2477371,15 грн, 30.10.2018 386271,47 грн.

У звязку з порушенням умов Договору, а саме: щодо вчасної оплати, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення штрафних санкцій в розмірі 306531,41 грн пені, 34662,39 грн трьох відсотків річних та 88759,14 грн інфляційних втрат.

Відповідач проти позову заперечив повністю, однак долучив до позову контррозрахунок ціни позову та подав клопотання про зменшення пені.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергії та інших нормативно-правових актів. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Як установлено судом, між сторонами у справі на підставі укладеного Договору про постачання електричної енергії виникли взаємні права та обовязки (зобовязання) з приводу купівлі-продажу електричної енергії.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною 1 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частиною першої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Законом України «Про електроенергетику» в статті 26 встановлено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 7 Господарського кодексу України, визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями частин 1-3 ст. 12 ГК України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; допомоги сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 N 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств, в тому числі паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з енергопостачанням, тощо. Цей Порядок визначений відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України (п. 1 Порядку).

Відповідно до абз. 10 п. 8-1 Порядку, підприємствами централізованого водопостачання і централізованого водовідведення отримані кошти спрямовуються на оплату електричної енергії, в тому числі погашення заборгованості за минулі періоди, розрахунки за питну воду, придбану для надання послуг з централізованого водопостачання, за очищення стічних вод іншими підприємствами, сплату грошових зобов'язань із загальнодержавних податків та зборів до бюджету, визначених статтею 9 Податкового кодексу України (крім податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість). Кошти на виплату заробітної плати з нарахуваннями на неї, у тому числі податку на доходи фізичних осіб, спрямовуються за умови відсутності заборгованості за електричну енергію, що підтверджується актом звіряння з постачальником електричної енергії станом на 1 число звітного місяця.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату електричної енергії.

Запроваджуючи механізм розрахунків, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат, в тому числі підприємств ПЕК, пов'язаних з оплатою поставленої електричної енергії. Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи ні.

Аналогічна правова позиції викладена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі № 915/789/16.

Враховуючи наведене, суд погоджується із доводами відповідача в частині того, що на суми коштів, які останньому відшкодовувались із Державного бюджету як субвенції на оплату погашення заборгованості за постачання електричної енергії, не нараховуються штрафні санкції.

Щодо розрахунків сторін власними коштам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з пунктом 4.2.1. Договору за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Суд розглянувши вимоги позивача щодо стягнення 306531,41 грн пені, яка нараховується на борг по активній електроенергії за період з 01.03.2018 по 30.08.2018, перевіривши поданий останнім розрахунок, зазначає, що такий розрахунок здійснено не правильно, враховуючи вище викладене, а саме: у розрахунок не включаються суми боргу, що відшкодовані на підставі Порядку. Крім того, здійснюючи власний розрахунок, суд вказує, що суми оплат враховувались спочатку за призначенням платежу (тобто за конкретно вказаний місять поставки), а якщо заборгованість за відповідний період була погашено, то в рахунок погашення існуючої заборгованості за попередні періоди. Так, здійснивши перерахунок пені, суд зазначає, що обґрунтованим є нарахування пені в розмірі 87331,36 грн (розрахунок долучено до матеріалів справи).

Перевіривши розрахунок пені щодо стягнення 1196,68 грн, яка нараховується на борг по реактивній електричній енергії за період з 08.10.2018 по 25.10.2018, суд вказує, що такий здійснено частково вірно, адже початок прострочення є 09.10.2018, а тому, правильним та обґрунтованим є нарахування пені починаючи з 09.10.2018 на суму 1162,49 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних, суд зазначає, що вимоги про стягнення 34662,39 грн трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу по активній електроенергії є не обґрунтованими. Здійснивши перерахунок заявлений вимог, суд вказує, що правильним є нарахування трьох процентів річних в розмірі 12273,38 грн ( розрахунок долучено до матеріалів справи). Перевіривши вимоги про стягнення 102,57 грн трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу по реактивній електричній енергії, суд звертає увагу, що початком прострочення є 09.10.2018, тому обґрунтованими є розрахунок на суму 69,87 грн, а тому вказана сума підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 88759,14 грн інфляційних втрат, що нараховуються на суму боргу по активній електроенергії, суд, перевіривши такий, вказує про те, що такий здійснено неправильно. Так, суд керуючись положеннями Цивільного кодексу України, розясненнями, наданими у постанові Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» та листі Верховного суду України від 03.04.1997 №62-97, здійснивши перерахунок заявлених позивачем сум інфляційних втрат, зазначає, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат підлягають до задоволення частково в розмірі 34718,50 грн. Розрахунок зазначеної суми долучено до матеріалів справи.

Перевіривши вимоги про стягнення 684,37 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу по реактивній електричній енергії, суд вказує, що правильним є нарахування на суму 1178,64 грн. Проте суд обмежений у праві виходу за межі позовних вимог, тому вимоги про стягнення 684,37 грн інфляційних втрат, що нараховані на суму боргу по реактивній електричній енергії підлягають до задоволення повністю.

Клопотанням від 12.12.2018 вх. №47496/18 відповідач просить суд зменшити розмір нарахованої пені на 80%. Подане клопотання обґрунтовує важким фінансовим станом, зазначає, що відповідач працює за тарифами для трьох груп споживачів: населення, бюджет та інші. Через те, що тарифи не покривають витрати виробництва виникає різниця в тарифах, що зумовлює невчасне виконання підприємством фінансових зобовязань перед позивачем. Стверджує, що станом на 30.09.2018 рік дебіторська заборгованість КП «Дрогобичводоканал» становить 20178,4тис.грн, кредиторська заборгованість станом на 30.09.2018 становить 75376,6 тис. грн. так, за 9 місяців 2018 року відповідач отримав збиток 4195 тис. грн.

Крім того, звертає увагу суду на тому, що комунальне підприємство єдине забезпечує населення, соціальну сферу у містах Дрогобичі, Стебнику, Трускавці, Бориславі та 12 селах Дрогобицького району послугами з водопостачання та водовідведення, а тому фінансова неспроможність підприємства може призвести до спричинення кризової ситуації у всьому регіоні, тощо. Основним джерелом коштів відповідача є надходження грошових коштів від споживачів, серед яких є бюджетні установи та організації, розрахунки яких залежать від бюджетного фінансування.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 233 ГК України закріплено право суду зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з конкретних обставин справи, суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати. При цьому, право суду на зменшення, зокрема пені, застосовується в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Вимогами ч. 3 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, вирішуючи питання, в тому числі й з власної ініціативи, про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд обєктивно оцінює: чи є даний випадок винятковим, ступінь виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначність прострочення виконання, наслідки порушення зобов'язання, невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінка винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення).

Так, суд розглянувши заявлене клопотання відповідача про зменшення пені, звертає увагу позивача, що нарахування штрафних санкцій (ціна позову складається з штрафних санкцій - 429952,94 грн) є відповідальністю за порушення господарського зобовязань і не може бути способом збагачення.

Суд при цьому враховує, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013).

Враховуючи те, що відповідач є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється у великій мірі за рахунок бюджетних коштів, скрутне фінансове становище підприємства, збитковість господарської діяльності відповідача у зв'язку з наявністю кредиторської заборгованості та наявністю непокритих збитків, що вбачається з балансу (звіту про фінансовий стан) підприємства та звіту про фінансові результати.

Отже, враховуючи майнові інтереси обох сторін та винятковість, суд дійшов висновку зменшити розмір нарахованої позивачем пені, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, до 50000,00 грн.

Слід зазначити, що згідно з Рекомендаціями ОСОБА_2 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої ОСОБА_2 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір покладається на відповідача в розмірі 2043,78грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись ст.ст. 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області (82100, Львівська область, місто Дрогобич, вулиця Федьковича, будинок 11; ідентифікаційний код 03348910) на користь приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» (79026, місто Львів, вулиця Козельницька, будинок 3; ідентифікаційний код 00131587) 50000,00 грн пені, 12343,25 грн три відсотки річних, 35402,87 грн інфляційних втрат та 2043,78 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом IV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.02.2019.

Суддя Березяк Н.Є.