ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2019 Справа № 917/1613/18

за позовною заявою Приватного підприємства "ВЄХ-2000", місцезнаходження: 02105, м. Київ, вул. Тампере, буд. 12, фактична адреса: 03049, м. Київ, вул. Богданівська, буд. 10 (ідентифікаційний код 39363262)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька 45-А ()

про стягнення 288 810,51 грн.

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники:

від позивача Паньшин С.С., довіреність №26-09-18/01 від 26.09.18

від відповідача Яценко О.В., довіреність від 20.01.18

Приватне підприємство "ВЄХ-2000" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про стягнення 288 810,51 грн. заборгованості по договору №19/04/17 від 19.04.2017 про надання охоронних послуг, у тому числі: суму основного боргу - 254 800,00 грн.; суму 3% річних - 9 472,43 грн.; суму інфляційних втрат- 24 538,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, у порушення умов укладеного між сторонами Договору про надання охоронних послуг №19/04/17 від 19.04.2017 відповідно до узгоджених сторонами цін, своєчасно та в повному обсязі не оплачені надані позивачем послуги, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, яку просить стягнути позивач.

Ухвалою від 26.12.2018 р. господарський суд прийняв дану позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; ухвалив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні; судове засідання у справі призначити на 22.01.2019 р.; викликати учасників справи у судове засідання; визначити відповідачу строк до 21.01.2019 р. для подання заяви з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; запропонувати сторонам, зокрема, відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

15.01.2019 до господарського суду подано заяву відповідача із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

21.01.2019 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив повністю, посилаючись на те, що зобов'язання з оплати наданих послуг обумовлено виконанням зобов'язання щодо надання актів здачі-приймання робіт (надання послуг), оформленими належним чином (обов'язкова умова), і такі зобов'язання є зустрічними, оскільки у сукупності утворюють правочин, який за видом, згідно з ч. 2 ст. 202 ЦК України, є двостороннім; у даному випадку зобов'язання оплати не виникає само по собі, а обумовлено наявністю сукупності виконаних зустрічних зобов'язань; додані позивачем акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не містять в собі дату та місце їх складання; із долучених позивачем копій первинних документів, неможливо відслідкувати момент виникнення у відповідача обов'язку з оплати отриманих послуг, а тому строк виконання зобов'язань у відповідача не настав.

Також, 21.01.2019 року від відповідача надійшла заява про відстрочку виконання рішення суду (вх. № 581).

Ухвалою від 22.01.2019 р. суд відмовив в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про розгляд справи в рамках загального позовного провадження.

В судовому засіданні 22.01.19 суд оголосив перерву до 19.02.19.

19.02.19 позивач надав заяву про повернення заяви про відстрочку виконання рішення без розгляду (вх. № 1638) та заяву, в якій викладені заперечення проти відстрочки виконання рішення (вх. № 1677).

В судовому засіданні 19.02.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача підтримав свої заперечення проти позову та просив суд надати відстрочку виконання рішення.

В судовому засіданні 19.02.2019 року відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Між приватним підприємством "ВЄХ-2000", далі - «позивач» (або «виконавець») та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛОЗІВСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД", далі - «відповідач» та/або «замовник» було укладено договір №19/04/17 від « 19» квітня 2017 року про надання охоронних послуг, далі «Договір».

Згідно пункту « 1.1.» Договору, замовник замовляє, а виконавець надає охоронні послуги, а саме приймає під охорону майно замовника, яке належить йому на праві власності або на умовах оренди на законних підставах та знаходиться на території ТОВ "ЛОЗІВСЬКИЙ МОЛОЧНИЙ ЗАВОД", надалі «Об'єкт». Місцезнаходження Об'єкта: Україна, Харківська область, м. Лозова, вул. Гвардійська,45 А. Під визначенням Об'єкт приймається земельна ділянка за вищезазначеною адресою, обмежена парканом з розташованими на ній будівлями та матеріальними засобами, прилеглою територією.

Згідно пункту « 1.2.» Договору, вид охорони визначається за згодою сторін як фізична охорона. Охорона Об'єкту здійснюється цілодобово 4 цілодобовими постами та 1 начальником охорони, що визначено в Дислокації постів, що є невід'ємно частиною Договору (додаток №1), шляхом спостереження за обстановкою на об'єкті; забезпеченням контрольно-перепускного режиму на територію об'єкту; недопущення несанкціонованого в'їзду (виїзду) автомобілів (інших технічних засобів), на/з території Об'єкту; недопущення несанкціонованого ввезення (вивезення), внесення (винесення) матеріальних засобів з/на територію Об'єкту.

Вартість послуг з охорони сторони визначили в пункті 4.1 Договору а саме:

« 4.1. Загальна вартість охоронних послуг за один календарний місяць становить 72000,00 (сімдесят дві тисячі грн. 00 коп.) з урахуванням ПДВ. Ціна складається з загальної вартості постів охорони,визначеною у дислокації постів (додатку №1) (копія дислокації додається), а саме: - щомісячна вартість одного цілодобового посту становить 16000,00 в т.ч. ПДВ; та щомісячна вартість послуг начальника охорони - 8000,00 грн. в т.ч. ПДВ.».

Сторони уклали додаткову угоду від 19 квітня 2017 року №01 до договору №19/04/17 від « 19» квітня 2017 року, згідно пункту 1 якої сторони прийшли до згоди зменшити вартість охоронних послуг у період з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року за один календарний місяць до 56 000,00 (п'ятдесят шість тисяч грн. 00 коп.).

Згідно пункту 4.2 Договору, оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно до 15 числа (п'ятнадцятого числа) місяця що слідує за звітним.

Позивач вказує, що на умовах зазначеного Договору позивач фактично надавав відповідачеві охоронні послуги щодо об'єкту охорони в період з 19 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 року включно на загальну суму 364 800,00 грн. В підтвердження цього, позивач надав акти здачі-прийняття робіт (надання послуг).

З 01 листопада 2017 року позивач припинив надання охоронних послуг відповідачеві, що підтверджується Актом зняття постів об'єкту з під охорони від 01 листопада 2017 року.

Крім того, сторони уклали угоду від 31 жовтня 2017 року про припинення дії Договору про надання послуг від 19.04.2017р №19/04/17 про надання охоронних послуг.

У пункті 2 угоди від 31 жовтня 2017 року про припинення дії Договору про надання послуг від 19.04.2017р №19/04/17 про надання охоронних послуг визначено наступне: Сторони підтверджують, що на момент припинення дії Договору між ними немає неврегульованих спорів з приводу його виконання, а також будь-яких невиконаних сторонами зобов'язань, окрім оплати за надані послуги виконавцю за період з 19 квітня 2017 року по 24 год 00 хв. 31 жовтня 2017 року, заборгованість за отримані послуги з охорони станом на 01 листопада 2017 року складає 275300грн.

При цьому позивач зазначає, що відповідач після укладення угоди від 31 жовтня 2017 року про припинення дії Договору про надання послуг від 19.04.2017р №19/04/17 про надання охоронних послуг сплатив 20500,00 грн., всього відповідач на умовах спірного договору частково провів розрахунки за фактично отримані ним послуги з охорони, сплативши на користь позивача загальну суму 110 000, грн.

Таким чином, за даними позивача, залишок основного боргу відповідача перед позивачем станом на день складання цієї позовної заяви становить 254 800,00 грн.

При вирішенні позову суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору про надання охоронних послуг.

Відповідно до ст. 978 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна зобов'язаний, зокрема, щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст.193 ГК України.

Згідно з статтями 525, 530, 610, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що період з 19 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 року включно відповідачу було надано охоронних послуг на загальну суму 364 800,00 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за вказаний період.

Факт отримання охоронних послуг відповідачем в процесі розгляду справи на заперечувався.

Посилання відповідача на неналежне оформлення актів здачі-приймання робіт (надання послуг) в частині відсутності обов'язкових реквізитів первинних документів, не підтверджується матеріалами справи.

Надані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) оформленні належним чином, мають усі обов'язкові реквізити, дату їх складання, а також підписані відповідачем без зауважень.

З огляду на викладене, є безпідставним посилання відповідача на порушення позивачем зустрічного зобов'язання, оскільки таке порушення не було допущено позивачем. Тому, відсутні підстави для застосування ч. 3 ст. 538 ЦК України щодо зупинення виконання зустрічного зобов'язання.

Згідно пункту 4.2 Договору, оплата замовником вартості послуг здійснюється щомісячно до 15 числа (п'ятнадцятого числа) місяця що слідує за звітним.

В порушення договірних зобов'язань та вказаних правових норм відповідач заборгованість перед позивачем погасив частково, сплативши на користь позивача загальну суму 110 000, грн., залишок основного боргу відповідача перед позивачем станом на день складання цієї позовної заяви становить 254 800,00 грн.

Відповідно до ст.1-3, ст.33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів в спростування вищевикладеного відповідач суду не надав.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 254 800,00 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На цій підставі позивачем заявлено до стягнення 9 472,43 грн. - 3% річних за загальний період з 16.07.17 по 17.12.18 (з врахуванням дати виникнення зобов"язань по кожному акту окремо) та 24 538,08 грн. - інфляційних за період серпень 2017р. по вересень 2018р.

Суд, провівши перевірку правильності нарахування 3% річних, встановив, що заявлена до стягнення сума не перевищує розрахункову.

В частині вимог про стягнення інфляційних відповідачем наведені заперечення щодо правильності їх нарахувань з посиланням на п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» і відповідний контррозрахунок.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

При перевірці правильності розрахунку інфляційних, судом встановлено, що заявлена до стягнення сума інфляційних становить 21 770,00 грн. Вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При перерахунку інфляційних суд врахував п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

В іншій частині вимоги щодо стягнення інфляційних судом відхиляються, як необґрунтовані.

Крім того, як зазначалося в описовій частині рішення, 21.01.2019 року від відповідача надійшла заява про відстрочку виконання рішення суду (вх. № 581).

В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення суду заявник посилається на те, що ТОВ «Лозівський молочний завод» через дію об'єктивних та незалежних від Заявника причини (торгове ембарго Російської Федерації та заборона транзиту, що призвело до втрати основного ринку збуту товарів Товариства; збільшення порушень платіжної дисципліни боржниками товариства; соціальні та економічні потрясіння в нашій державі; збільшенням вартості палива та енергоносіїв; зменшення платоспроможності населення і, як наслідок значне зменшення внутрішнього попиту на сирну продукцію, накладені арешти на рахунки Товариства та ін.) опинилось у вкрай скрутному матеріальному становищі і як наслідок не може забезпечити одномоментне, без оголошення банкрутства, виконання Рішення суду, що обґрунтовується наступним.

На підтвердження факту скрутного економічного становища заявник посилається на висновок аудиту, проведеного на ТОВ «Лозівський молочний завод» 21.05.2018 р.

Згідно висновку аудиту, аудитори прийшли до висновку, що всі показники фінансового стану Товариства незадовільне значення. Баланс ТОВ Лозівський молочний завод» не ліквідний тому, що сума короткострокових зобов'язань перевищує суму оборотних активів, Товариство не має чистого оборотного капіталу, про що свідчить від'ємне значення коефіцієнтів фінансової стійкості, який міг би забезпечити погашення поточних зобов'язань та поширення діяльності. ТОВ «Лозівський молочний завод» не має власних коштів, якими могло б розпоряджатися вільно. Товариство не може своєчасно погасити короткострокову заборгованість за рахунок грошових коштів, в результаті чого виникає постійна потреба у залученні джерел зовнішнього фінансування. Значення коефіцієнту абсолютної ліквідності 0,00 свідчить про те, що Товариство повністю втратило платоспроможність власними грошовими коштами. ТОВ «Лозівський молочний завод» знаходиться в залежності від позикового капіталу і не має достатньо ресурсів, які можна використати на погашення поточних зобов'язань, короткострокової заборгованості та розширення своєї діяльності. Товариство не забезпечене власними оборотними коштами. Для фінансування поточної діяльності власного капіталу недостатньо. Структура оборотних засобів є незадовільною у зв'язку з відсутністю ліквідних активів. Товариство неплатоспроможне, залежне від залучених коштів. Фінансовий стан Товариства не стійкий у зв'язку з відсутністю джерел власних коштів та залученням для фінансування діяльності значних коштів джерел зовнішнього фінансування - кредитів банку. Враховуючи те, що значний обсяг основних засобів ТОВ «Лозівський молочний завод» перебуває у заставі ПАТ «Укрсоцбанк» і забезпечує належне виконання фінансових зобов'язань за кредитними договорами; при цьому право застави виникло значно раніше винесення судом рішень про стягнення з Товариства коштів за господарськими договорами, звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог кредиторів, чиї вимоги незабезпечені заставою, є неможливим. Негайне виконання винесених судами рішень про стягнення з Товариства коштів призведе до істотного погіршення фінансового стану ТОВ «Лозівський молочний завод», поставить під загрозу його подальшу фінансово-господарську діяльність, що, в свою чергу, може призвести до неможливості виконання функцій, покладених на ТОВ «Лозівський молочний завод», та до його повної неплатоспроможності. У зв'язку з тим, що оборотних коштів та платіжних можливостей у Товариства недостатньо для погашення короткострокових зобов'язань, Товариству загрожує банкрутство.(копія звіту незалежного аудитора додається).

Як зазначає боржник, з метою отримання прибутку та відновлення господарської діяльності найближчим часом ТОВ «Лозівський молочний завод» було укладено контракти на реалізацію готової продукції з ТОВ «ІР-АГРОТОРГ» та ТОВ «Транзитекспо».

Крім того, 01 жовтня 2018 р. між ТОВ «Лозівський молочний завод» та ТОВ «Альміра» (є учасником ТОВ «Лозівський молочний завод» та володіє 99,99% статутного капіталу Товариства) було укладено договір (копія додається) відповідно до умов якого, ТОВ «Лозівський молочний завод» доручає, а ТОВ «Альміра» зобов'язується за дорученням ТОВ «Лозівський молочний завод» вчинити для останнього від свого імені угоду (або кілька угод) при продажу товарів; ТОВ «Альміра», виконуючи доручення ТОВ «Лозівський молочний завод», здійснює розрахунки з третіми особами - ПОКУПЦЯМИ через свій поточний рахунок; грошові кошти, що надійшли до ТОВ «Альміра» від продажу товарів ТОВ «Лозівський молочний завод», є власністю останнього і за вказівкою ТОВ «Лозівський молочний завод» перераховуються ТОВ «Альміра» в т.ч., але не виключно на сплату податків та зборів, інших обов'язкових платежів, погашення заборгованості перед кредиторами ТОВ «Лозівський молочний завод», проведення розрахунків з контрагентами ТОВ «Лозівський молочний завод» тощо.

Окрім того, до вищевказаних вказаних контрактів укладено додаткові угоди про заміну сторони в договорах з ТОВ «Лозівський молочний завод» на ТОВ «Альміра», погоджено графіки та об'єми поставок.

Боржник також зазначає, що згідно техніко-економічного обґрунтування операційної діяльності ТОВ «Лозівський молочний завод» за 2018 - 2019 роки, в ІV кварталі 2019 р. ТОВ «Лозівський молочний завод» планує накопичити кошти, необхідні для погашення усіх заборгованостей, які знаходяться на виконанні в органах виконавчої служби, що відповідно дозволить розблокувати поточні рахунки Товариства.

Зазначене, на думку боржника, свідчить, що ТОВ «Лозівський молочний завод» вживає активних дій, зі стабілізації роботи підприємства, які можуть сприяти продовженню господарської діяльності та зроблять реальною можливість отримання боргу Позивачем, а скрутне фінансове положення ТОВ «Лозівський молочний завод» носить тимчасовий характер.

На підставі вищезазначених фактів, заявник стверджує, що його всі дії спрямовані на виконання рішення суду у даній справі, принесуть очікуваний результат лише за умови відстрочення сплати суми боргу.

19.02.19 позивач надав заяву про повернення заяви про відстрочку виконання рішення без розгляду (вх. № 1638) та заяву, в якій викладені заперечення проти відстрочки виконання рішення (вх. № 1677).

В обгрунтування підстав повернення заяви про відстрочку виконання рішення без розгляду позивач зазначив, що до прийняття рішення у справі подання до суду та розгляд такої заяви відповідача про відстрочку такого рішення, яке ще не прийнято, є неможливим та передчасним. Позивач вказав, що відповідно до положень, що встановлені ч.1 ст. 331 ГПК України, заява про відстрочку виконання рішення може бути подана лише після винесення судом рішення у справі.

На думку позивача, якщо така заява подана відповідачем до винесення рішення у справі, то вона має бути залишена без розгляду та повернута відповідачеві.

Суд залишив без задоволення дану заяву позивача з огляду на положення ч. 6 ст. 238 ГПК України та ч. 1 ст. 239 ГПК України якими передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що при подачі заяви про відстрочення виконання рішення відповідач посилався саме на вказані норми, а не на положення статті 331 ГПК України, якою, як правильно зазначив позивач, визначено, право подання заяви про відстрочку виконання рішення після винесення судом рішення у справі.

Також, позивачем подана заяву, в якій викладені заперечення проти відстрочки виконання рішення.

Так, позивач проти задоволення заяви заперечує та вважає, що заява відповідача про відстрочку виконання рішення суду є надуманою, безпідставною та необгрунтованою а тому така заява не може бути задоволена, зважаючи на наступне:

на умовах договору №19/04/17 від « 19» квітня 2017 року позивач надавав відповідачеві послуги щодо об'єкту охорони в період з 19 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 року включно,

у відповідача виникли зобов'язання провести повний розрахунок з позивачем за фактично отримані ним послуги не пізніше 15 листопада 2017 року.

позивач звернувся з позовом про стягнення боргу лише в грудні 2018 року, таким чином фактично надавши відповідачеві відстрочку більше одного календарного року для добровільного та можливого виконання зобов'язань щодо сплати заборгованості за умовами Договору.

відповідач не провів розрахунків протягом 13 (тринадцяти) календарних місяців, а ще й безпідставно та обманним шляхом намагається отримати додаткову відстрочку від суду, що підтверджується наступним.

заява відповідача «про відстрочку виконання рішення суду» обгрунтовується «Економічним аналізом основних аналітичних показників ліквідності (платоспроможності) та фінансової стійкості Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод»» від 21 травня 2018 року, який проводився станом на 31.03.2018 року, а тому такий аналіз не є актуальним станом на дату розгляду цієї справи, оскільки пройшов майже рік з дати 31.03.2018 року, на яку такий аналіз виконувався.

копії господарських договорів та угод що надає відповідач до своєї заяви не можуть бути підставою для відстрочки виконання рішення суду у цій справі, оскільки такі договори та угоди складені між пов'язаними особами.

Стягувач звертає увагу суду на те, що доданими відповідачем до заяви про відстрочку виконання рішення доказами та іншими матеріалами справи підтверджуються обставини, що відповідач винен у виникненні спору між сторонами, оскільки позивач надав більше календарного року для добровільного погашення простроченої заборгованості, оскільки не звертався до суду про стягнення боргу в примусовому порядку, крім того в заяві відповідача не наведено будь-яких інших обгрунтувань, які унеможливлюють виконання рішення у справі.

При вирішення питання про надання розстрочки суд виходив з наступного.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується надання відстрочки виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

В розумінні наведеної норми, відстрочка це відкладання чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для розстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

В обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення суду боржник посилається на тяжке фінансове становище, що не є тією виключною обставиною, що зумовила невиконання відповідачем умов договору №19/04/17 від « 19» квітня 2017 року про надання охоронних послуг.

Крім того, заява відповідача «про відстрочку виконання рішення суду» обгрунтовується «Економічним аналізом основних аналітичних показників ліквідності (платоспроможності) та фінансової стійкості Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод»» від 21 травня 2018 року, який проводився станом на 31.03.2018 року, а тому такий аналіз не є актуальним станом на дату розгляду цієї справи, оскільки пройшов майже рік з дати 31.03.2018 року, на яку такий аналіз виконувався.

Як убачається з матеріалів справи, на умовах договору №19/04/17 від « 19» квітня 2017 року про надання охоронних послуг позивач надавав відповідачеві послуги щодо об'єкту охорони в період з 19 квітня 2017 року, проте, позивач звернувся з позовом про стягнення боргу лише в грудні 2018 року, таким чином фактично надавши відповідачеві відстрочку більше одного календарного року для добровільного та можливого виконання зобов'язань щодо сплати заборгованості за умовами Договору.

Однак відповідач не провів розрахунків протягом 13 (тринадцяти) календарних місяців.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обставини, наведені відповідачем в заяві про відстрочення виконання судового рішення носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності відповідача, яка за приписами статті 42 Господарського кодексу України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, відтак, не є підставою вважати збиткову діяльність відповідача винятковим випадком у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, що зумовлював би ускладнення чи відсутність можливості виконати судове рішення.

Разом з цим, при вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін.

Суд зазначає, що надання відстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів стягувача, як учасника господарських відносин, який належним чином виконав договірні зобов'язання.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, повинні досліджуватися та оцінюватися не тільки доводи боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі №917/1500/16, від 26.05.2015 у справі №922/1671/14, від 04.03.2015 у справі №917/1228/14.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні відстрочки виконання рішення слід відмовити.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 130, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька 45-А () на користь Приватного підприємства "ВЄХ-2000", місцезнаходження: 02105, м. Київ, вул. Тампере, буд. 12, фактична адреса: 03049, м. Київ, вул. Богданівська, буд. 10 (ідентифікаційний код 39363262) 254 800,00 грн. основного боргу, 9 472,43 грн. 3% річних, 21 770,00 грн. інфляційних, 4290,64 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3.В іншій частині позову відмовити.

4.У задоволенні відстрочки виконання рішення відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.02.19 р.

Суддя Киричук О.А.