ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 Справа № 917/4/19

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідент. код 20077720

до Комунального підприємства "Теплоенерго", 39617, м.Кременчук, вул.Софіївська, 68, ідент. код 31700972

про стягнення 10437,33 грн.

Суддя Іванко Л.А.

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, посв.№ 1659 від 28.03.2017 року, дов.№ 14-163 від 30.08.2018 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов.№ 05-2462 від 19.11.2018 року

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 10437,33 грн., з яких: 4780,77 грн. пеня; 837,62 грн. 3% річних, 4818,94 грн. інфляційні втрати за договором купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач порушив умови господарського зобовязання в частині строків оплати за договором купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року, що стало підставою для нарахування відповідачу пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою суду від 08.01.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Судове засідання у справі призначене на 12.02.2019 року.

30.01.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 820), в якому відповідач зазначає, що нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат після вступу Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії є неправомірними. Крім цього, відповідач просить застосувати строк позовної давності, в звязку з чим, - в задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому, зазначає, що у випадку прийняття рішення щодо задоволення правомірності стягнення з КП Теплоенерго нарахованих штрафних санкцій, просить суд зменшити суму стягнення до 349,77 грн.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, встановив:

Між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та КП "Теплоенерго" укладено договір купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року, за умовами якого продавець зобов"язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов"язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

До договору купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року сторони уклали додаткові угоди: № 1 від 09.02.2015 року, № 2 від 17.03.2015 року, № 3 від 10.04.2015 року, № 4 від 29.05.2015 року, № 5 від 08.06.2015 року, № 6 від 20.07.2015 року, № 7 від 30.07.2015 року, № 8 від 20.10.2015 року, № 9 від 22.10.2015 року.

Пунктом 2.1 зазначеного договору встановлено, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 5,3 тис. куб. м. із зазначенням по місяцях кварталів.

Згідно п. 3.3 цього договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

На виконання умов укладеного договору, позивач в 2015 році передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 16756,54 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2015 року, від 28.02.2015 року, від 31.03.2015 року, від 31.10.2015 року, від 30.11.2015 року, від 31.12.2015 року (додаються), та не заперечується відповідачем.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За твердженням позивача, оплату за газ, отриманий в 2015 році відповідач здійснював несвоєчасно, чим порушив вимоги п.6.1 Договору.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов"язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п. 7.1 Договору).

Так, згідно п. 7.2 Договору, у разі невиконання покупцем п. 6.1 цього договору, він зобов"язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

З посиланням на наведену норму договору, позивач заявив до стягнення з відповідача 4780,77 грн. пені.

Крім цього, з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення з відповідача 837,62 грн. 3% річних та 4818,94 грн. інфляційних, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов"язання (розрахунок додається).

Приймаючи рішення суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов»язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем договірних зобов»язань з оплати переданого газу.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір купівлі-продажу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 664 ЦК, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач не надав суду доказів в підтвердження своєчасної сплати грошових коштів за отриманий газ за договором купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року. Докази, які б спростовували викладені позивачем у розрахунку відомості щодо термінів здійснення фактичної оплати та розмірів відповідних грошових сум, які надійшли позивачу за договором купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року, надані відповідачем не були.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені та встановлено, що при її нарахуванні позивачем не дотримано вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на поданий розрахунок, позивач безпідставно нарахував пеню за період з 15.01.2016 року по 31.12.2016 року.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає пеня в розмірі 4443,4 грн. В іншій частині стягнення пені позов задоволенню не підлягає.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 4818,94 грн. інфляційних втрат та 837,62 грн. 3% річних суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був наданий обґрунтований розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до якого сума 3% річних складає 837,62 грн., інфляційних втрат 4818,94 грн. Перевіривши правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

У той же час, під час розгляду справи, відповідачем у поданому суду відзиві заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності по періодам:

- по нарахуванню пені:

по акту від 31.01.2015 року - 15.02.2016 року (починаючи з 15.02.2015 року);

по акту від 28.02.2015 року - 15.03.2016 року (починаючи з 15.03.2015 року);

по акту від 31.03.2015 року - 15.04.2016 року (починаючи з 15.04.2015 року);

по акту від 30.11.2015 року - 15.12.2016 року (починаючи з 15.12.2015 року);

по акту від 31.12.2015 року - 15.01.2017 року (починаючи з 15.01.2018 року).

- щодо нарахованих 3% річних та інфляційних вважає, що сплив строку позовної давності припадає відповідно по кожному з актів виконаних робіт на наступні дати:

по акту від 31.01.2015 року - 15.02.2018 року (починаючи з 15.02.2015 року);

по акту від 28.02.2015 - 15.03.2018 року (починаючи з 15.03.2015 року);

по акту від 31.03.2015 року - 15.04.2018 року (починаючи з 15.04.2015 року);

по акту від 30.11.2015 року - 15.12.2018 року (починаючи з 15.12.2015 року;

по акту від 31.12.2015 року - 15.01.2019 року (починаючи з 15.01.2018 року).

За положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Пунктом 9.3 Договору встановлено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Оскільки сторони у договорі купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року досягли згоди відносно збільшення строку позовної давності щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, відсотків річних, інфляційних нарахувань та визначили, що строк позовної давності становить пять років, а позивач звернувся з позовом до суду 28.12.2018, про що свідчить відмітка «Укрпошта Експрес» на конверті, в якому було надіслано до суду позовну заяву №14/4-1777 від 27.12.2018, суд прийшов до висновку, що позивачем не пропущено пятирічний строк позовної давності, у межах якого він має право звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені, нарахування якої передбачено умовами договору купівлі-продажу природного газу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015 року, річних та інфляційних.

За таких обставин, суд відхиляє заперечення відповідача, в якому останній просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог щодо стягнення з нього інфляційних, 3% річних та пені за період з

Крім цього, суд вважає безпідставним твердження відповідача про неправомірність нарахування пені, трьох відсотків річних, інфляційних з посиланням на приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (надалі-Закон).

Згідно ст.7 Закону передбачено, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016). Вбачається, що відповідачем борг сплачено після 30.11.2016 року, а саме, 10.02.2017 року в зв"язку з чим, дія ст.7 Закону на дані правовідносини не поширюється.

Відповідач у своєму відзиві, в разі прийняття рішення щодо задоволення правомірності стягнення з КП "Теплоенерго" нарахованих штрафних санкцій, просить зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій до 349,77 грн., посилаючись на ст.233 Господарського кодексу України. При цьому, зазначає, що згідно статуту КП "Теплоенерго" створене з метою задоволення потреб населення, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності по постачанню гарячої води та теплопостачанню, а також обслуговуванню всіх інженерних мереж, споруд, вузлів тепломереж.

Своєчасність проведення розрахунків КП "Теплоенерго" з позивачем залежить від своєчасних розрахунків населення та інших споживачів за надані послуги.

Відповідно до статті 233 ГК України, на яку посилається відповідач, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить, що зменшення суми пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів ст. 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом із тим, відповідачем не наведено жодної обставини та не подано жодного доказу, які б свідчили про відсутність вини відповідача у неналежному виконанні ним умов Договору.

За таких обставин, підстави для застосування судом до спірних правовідносин ст. 233 ГК України і ст. 551 ЦК України відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч наведеним нормам, відповідач не надав суду належних доказів, які підтверджують неможливість здійснення ним своєчасної оплати за поставлений природний газ за договором купівлі-продажу № 4109/15-РО-24 від 21.01.2015, а тому дії відповідача щодо несвоєчасної сплати коштів за поставлений природний газ є порушенням умов договору та норм чинного законодавства.

Позивач прохає покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі, до яких включає витрати на оплату судового збору та інші витрати, пов"язані з розглядом даної справи.

За ч.1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

При подачі позову позивачем сплачено 1762,00 грн. судового збору.

Дані витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Доказів понесення позивачем інших витрат, пов'язаних з розглядом даної справи суду не надано.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго"(39617, м.Кременчук, вул.Софіївська, 68, ідент. код 31700972) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідент. код 20077720) 4443,40 грн. пені, 837,62 грн. 3% річних, 4818,94 грн. інфляційних нарахувань; 1705,05 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 18.02.19

Суддя Іванко Л.А.