ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2554/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Лавриненко Л.В.

при секретарі - Лукященко В.Ю.

за участю представників:

від прокуратури: ОСОБА_1

від Одеської міської ради: ОСОБА_2

від Управління ДАБК Одеської міськради: ОСОБА_3

від СУНМ «ТА.МА.КА.SO»: не зявився

від КП Реєстраційна служба Одеської області: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на ухвалу господарського суду Одеської області від 21.12.2018р., суддя в І інстанції Малярчук І.А., повний текст якої складено 21.12.2018р. в м. Одесі, про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі № 916/2554/18

за позовом: заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

до Спільного Українсько-Німецького підприємства ТА.МА.КА.SO та Комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області

про скасування рішень державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до Спільного Українсько-Німецького підприємства ТА.МА.КА.SO (далі-Підприємство) та Комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області, в якому просив: - скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» від 31.10.2017 індексний номер: 37860307 про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101) за спільним Українсько-німецьким підприємством «ТА.МА.КА.SO»;

- скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» від 17.11.2017 індексний номер: 38207663 про державну реєстрацію змін обєкта нерухомого майна (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101).

В обґрунтування предявлених вимог прокурор посилався на те, що державна реєстрація права власності на 1/1 частину дачного будинку, а також подальша зміна до обєкта нерухомого майна, яке перебуває у власності Спільного Українсько-Німецького підприємства ТА.МА.КА.SO за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 1-Б, проведені державним реєстратором з порушенням положень Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «про регулювання містобудівної діяльності», оскільки надані для реєстрації документи взагалі не є підставою для проведення державної реєстрації прав, та такими, що передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Одночасно заступником прокурора Одеської області було подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 650,2 кв.м., розташований за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 1-Б (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101).

Зазначена заява обґрунтована тим, що оспорюваним рішенням державного реєстратора зареєстровано право власності на обєкт нерухомого майна, який знаходиться безпосередньо на земельній ділянці комунальної власності Одеської міської ради, яка в свою чергу рішень про розпорядження вказаною земельною ділянкою не приймала, а тому виникла необхідність в забезпеченні позовної заяви шляхом накладення арешту на обєкт нерухомого майна, а саме житловий будинок, загальною площею 650,2 кв.м., який розташований за адресою: м.Одеса, вул. Каманіна, 1Б, оскільки наявні ризики відчуження вказаного майна на користь третіх осіб, що ускладнить виконання судового рішення.

Спільне Українсько-Німецьке підприємство ТА.МА.КА.SO заперечувало проти задоволення вказаної заяви вказуючи те, що скасування рішення реєстратора не позбавляє відповідача права власності на майно, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу № 41 від 26.10.1999, укладеного між Одеською міською радою та Підприємством, та на підставі свідоцтва про право власності на будівлі та споруди дачного містечка від 25.11.1999. Тобто спір про право власності на майно відсутній у даному випадку, отже такий захід забезпечення позову як арешт майна не буде адекватним заявленим вимогам. До отримання земельної ділянки в оренду Підприємство не має права проводити на ній ніякі роботи з будівництва чи навіть прокладення мереж, а отримати земельну ділянку в оренду Підприємство не може, поки дана справа знаходиться на розгляді суду. Отже, до закінчення судового розгляду даної справи відповідач не має ані наміру, ані можливості проводити будь-які роботи та дії відносно майна, що знаходиться на земельній ділянці. Вважає заяву позивача необґрунтованою та такою, що не містить доказів підтвердження намірів відчуження спірного майна.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.12.2018 у задоволенні заяви заступника прокурора Одеської області про забезпечення позову відмовлено.

При винесенні ухвали господарський суд першої інстанції керувався приписами ст. 74, 136, 137, 139 ГПК України та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що у випадку задоволення заявлених прокурором позовних вимог видача наказу та примусове виконання рішення за вищевказаними позовними вимогами не провадитиметься, а тому заявлені заходи забезпечення позову не є адекватними позовним вимогам, обставини, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі відсутні та їх існування належними та допустимими доказами прокурор не довів.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, заступник прокурора Одеської області звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на житловий будинок, загальною площею 650,2кв.м., розташований за адресою: м.Одеса, вул. Каманіна, 1-Б (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на те, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, п.п. 1, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» та постановлена в порушення норм процесуального права, зокрема, ст. ст. 136, 137, 140 ГПК України, у зв'язку з чим підлягає скасуванню. Прокурор зазначає, що предметом позову є рішення державного реєстратора, яким зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, який знаходиться безпосередньо на земельній ділянці комунальної власності Одеської міської ради. Необхідність вжиття заходів забезпечення вказаного позову обумовлена тим, що в разі невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду. Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Для застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт майна, доказування факту вчинення відповідачем дій з метою ускладнення виконання судового рішення не вимагається, оскільки застосування заходів забезпечення позову і має на меті перешкодити таким діям. Оскільки відповідач заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог, це надає обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на обєкт нерухомого майна може істотно ускладнити виконання рішення суду у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Підприємство заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржувану ухвалу місцевого суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою. При цьому відповідач вказує те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити прокурор, жодним чином не стосуються предмета позову і наявності правового звязку між таким заходом забезпечення позову як накладення арешту на майно і предметом позову у даній справі прокурор не довів. Прокурором не подано належних доказів, які б підтверджували дії чи наміри відповідача спрямовані на відчуження належного йому майна та його реалізацію. Навпаки, Підприємством на даний момент вчиняються дії щодо відведення під обєкт нерухомості земельної ділянки, а Одеська міська рада, чиї інтереси прокурор вважає порушеними, своїм рішенням № 2786-VII від 14.12.2017 надала згоду Підприємству на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,5000 га за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 1-Б.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідачі не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

При цьому, судові ухвали про відкриття провадження у справі та про призначення справи до розгляду, надіслані за адресою місцезнаходження відповідача КП Реєстраційна служба Одеської області, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, в яких повідомлялося про день, час і місце розгляду справи, підприємством поштового звязку були повернуті до суду назад з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Частинами 3, 7 ст. 120 ГПК України унормовано, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

22.02.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Підприємства надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з посиланням на те, що директор Підприємства не може бути присутньою на даному засіданні через виникнення термінової необхідності виїхати за межі Одеської області у звязку із відрядженням

Вказане клопотання визнано апеляційним судом необґрунтованим та відхилено з огляду на те, що чинний Господарський процесуальний кодекс України (ст. 56) не обмежує кількість представників сторони, які можуть прийняти участь у засіданні господарського суду. У даному випадку представництво інтересів відповідача в апеляційному господарському суді може здійснюватися як керівником Підприємства, так і іншою особою в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності. Доказів неможливості явки представника відповідача у судове засідання з інших поважних причин заявником не подано.

Крім того, ч. 2 ст. 273 ГПК України встановлено скорочений строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду.

Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників відповідачів за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора та представників позивачів, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом статті 136 ГПК України обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими повязано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 11 статтею 137 ГПК України позов забезпечується: 1)накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4)забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 916/2786/17).

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, з урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Предметом судового розгляду у даній справі є вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до Спільного Українсько-Німецького підприємства ТА.МА.КА.SO та Комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області про скасування рішень державного реєстратора від 31.10.2017 та 17.11.2017 про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна за Підприємством та про державну реєстрацію змін обєкта нерухомого майна.

Відтак, предметом позову є вимоги немайнового характеру і судом при розгляді такого спору встановлюється відповідність чи невідповідність оспорюваних рішень державного реєстратора вимогам закону до них на момент їх проведення.

Відмовляючи у задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову у даній справі місцевий суд вірно виходив із того, що за розглянутим позовом наказ не видається, а відтак, навіть за умови задоволення позову, рішення суду не потребує вчинення жодних дій стосовно його виконання. Виходячи з предмета позову, незалежно від результатів вирішення господарським судом спору у даній справі, видача наказу та примусове виконання рішення за даними позовними вимогами не буде проводитися, оскільки право позивача захищається шляхом скасування рішень державного реєстратора, а не шляхом передачі майна або вчинення певних дій. Таким чином, обставини, які можуть утруднити, чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі, відсутні.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 650,2 кв.м., розташований за адресою: м. Одеса, вул. Каманіна, 1-Б, не знаходиться у звязку з предметом позовних вимог.

Також, місцевий суд правильно зазначив, що прокурором не надано жодних доказів можливого відчуження або знищення вказаного нерухомого майна відповідачем, а саме лише посилання прокурора на потенційну можливість ухилення Підприємства від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Поданий прокурором в обґрунтування поданої заяви скріншот інтернет-сторінки https://www.048.ua/ на підтвердження можливо запланованих дій відповідача зі знищення майна жодним чином не свідчить про дійсність намірів відчуження спірного майна та його реалізацію. Водночас, наявні у справі свідоцтво про право власності на будівлі та споруди дачного містечка від 25.11.1999р., договір купівлі-продажу №41 від 26.10.1999р., угоду до нього від 10.01.2001р., висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду від 03.04.2018р. №01-11/1322-61, рішення Одеської міської ради №2786-VII від 14.12.2017р., витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси №2661 від 28.11.2018р., беззаперечно свідчать про вчинення Підприємством дій по оформленню землекористування та перебування спірного майна у його власності.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову прокурора, що спростовує довід апеляційної скарги про зворотнє.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, п.п. 1, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовій ухвалі, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 916/2786/17, та положень ч. 1 ст. 136 і 137 ГПК України, дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в ч.ч. 2, 5, 6, 7 ст. 137 ГПК України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

За таких обставин, враховуючи приписи пункту 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України, а також встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів, з урахуванням висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини ("Руїз Торіха проти Іспанії" та "Проніна проти України"), дійшла висновку про необґрунтованість вищевказаного доводу апеляційної скарги.

Посилання скаржника в обґрунтування вимог апеляційної скарги на п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», згідно з яким умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, колегія суддів визнає неспроможним, з огляду на те, що предметом позову у даній справі є вимоги немайнового характеру.

Помилковими слід визнати також доводи скаржника про те, що для застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт майна, доказування факту вчинення відповідачем дій з метою ускладнення виконання судового рішення не вимагається, оскільки відповідач заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог, це надає обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на обєкт нерухомого майна може істотно ускладнити виконання рішення суду у даній справі. Як вже було зазначено вище, виходячи з предмета позову, незалежно від результатів вирішення господарським судом спору у даній справі, видача наказу та примусове виконання рішення за даними позовними вимогами не буде проводитися, оскільки право позивача захищається шляхом скасування рішень державного реєстратора, а не шляхом передачі майна або вчинення певних дій. Таким чином, обставини, які можуть утруднити, чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі, відсутні.

Інші доводи, що викладені в апеляційній скарзі, суд оцінює критично та не бере до уваги, оскільки вони не стосуються предмета доказування при вирішенні питання про забезпечення позову.

З огляду на викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не припустився порушення або неправильного застосування норм процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову, отже, оскаржувана ухвала скасуванню або зміні не підлягає.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 1921 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 253, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Одеської області від 21 грудня 2018 у справі № 916/2554/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повна постанова складена 26.02.2019.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

ОСОБА_4