ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. м. Київ           Справа№ 910/6828/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Разіної Т.І.

суддів:           Чорної Л.В.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: згідно протоколу судового засідання

від відповідача: згідно протоколу судового засідання

від третьої особи: згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед”

на рішення

Господарського суду міста Києва

від

18.09.2018

суддя

Ващенко Т.М., м. Київ

повний текст складений

25.09.2018

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед”, м. Київ

до

Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

Київська міська клінічна лікарня № 3, м. Київ

про

визнання договору продовженим та визнання договору укладеним

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Діамед” (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі-відповідач) про:

- визнання договору № 1832-1 від 31.03.16. продовженим строком на 2 роки та 364 дні;

- визнання договору № 1832-1 від 31.03.16. укладеним в редакції, яка підписана позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскільки від орендодавця чи балансоутримувача не надходило заяв про відмову від продовження терміну дії договору № 1832-1 від 31.03.2016 протягом місяця після його закінчення, то в силу приписів ч. 1 ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 9.7 договору, вказаний договір вважається продовженим строком на 2 роки та 364 дні, тобто на той самий строк і на тих самих умовах. Крім того, позивач також вказує, що станом на день звернення з позовом до суду йому відповідачем не було скеровано підписаних редакцій договорів оренди приміщень, що є порушенням п. 9 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250 та ч. 3, ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/6828/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Прийняте судове рішення мотивовано недоведеністю правових підстав для продовження терміну дії договору оренди на той самий строк та на тих самих умовах. Крім того, судом відзначено, що звертаючись з даними позовними вимогами, позивач помилково ототожнює правовий інститут пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю “Діамед” звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційного оскарження позивач вказує на те, що спірний договір вважається продовженим на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та те, що вказаною нормою не вимагається обов’язкового укладення нового договору або внесення змін до нього. Крім того, звертає увагу, що 30.09.2017 рішенням постійної комісії Київради з питань власності, оформленим протоколом №55 від 30.06.2017 року, було продовжено оренду товариству приміщень за адресою: вул. П. Запорожця, 26, к.3 на два роки та 364 дні, проте, станом на день подання апеляційної скарги відповідач не отримував підписану редакцію договору оренди приміщень, що є порушенням вимог визначених п. 9 положення про оренду майна територіальної громади міста Києва та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі № 910/6828/18 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/6828/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 28.01.2019; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/6828/18 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 у справі № 910/6828/18 відкладено розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/6828/18 на 11.02.2019.

Третя особа у відзиві просить просила суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/6828/18 залишити без змін, як таке, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні від представники скаржника підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржене рішення скасувати, прийнявши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/6828/18 залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

До судового засідання не з’явився представник третьої особи, який повідомлявся про час, місце та дату судового засідання завчасно та належним чином, про причини нез’явлення суд не повідомив.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що третя особа належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що її явка обов’язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представників позивача та відповідача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31.03.2016 між відповідачем (Орендодавець), позивачем (Орендар) та третьою особою (Підприємство-Балансоутримувач) укладено Договір №1832-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору від 20.03.15. № 18320) (далі – договір).

За умовами пунктів 1.1, 2.1 якого Орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 23.02.16. № 9 передає, а Орендар приймає в оренду нежиле приміщення загальною площею 29,3 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, б. 26, корпус 3.

Строк дії договору сторонами погоджено пунктом 9.1 та є укладеним з моменту його підписання сторонами і діє з 31.03.2016 до 29.06.2017.

Відповідно до п. 9.4 договору, договір припиняється в разі закінчення строку на який його було укладено.

Згідно з п. 9.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення Договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені. Зазначені дії оформлюються відповідним договором, який є невід’ємною частиною цього Договору.

Звертаючись з даним позовм до суду, позивач посилався на те, що від Орендодавця чи підприємства-Балансоутримувача не надходило жодних заяв про відмову від продовження дії договору протягом одного місяця після закінчення договору. На підставі вказаного позивач просить суд визнати договір № 1832-1 від 31.03.2016 продовженим строком на 2 роки та 364 дні (до 19.09.2018).

Серед іншого, позивач також вказав, що 30.06.2017 рішенням Постійної комісії Київради з питань власності, оформленим протоколом № 55 від 30.06.2017 було продовжено позивачу оренду спірного нежилого приміщення, з підстав чого позивач направив відповідачу клопотання про укладення нової редакції Договору. Однак, у відповідь відповідач не направив позивачу підписану редакцію договору про внесення змін до істотних умов договору, з огляду на що просить суд визнати договір № 1832-1 від 31.03.2016 укладеним в редакції, яка підписана позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України). Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди майна, яке перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частина 1 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

При цьому, приписами частини 2 статті 291 Господарського кодексу України та частини 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" унормовано, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Згідно з частиною 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як відзначалось вище, згідно з п. 9.7 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені. Зазначені дії оформлюються відповідним договором, який є невід’ємною частиною цього договору.

Зі змісту вказаного пункту договору вбачається, що підставою для продовження дії договору на той самий строк і на тих самих умовах є, по-перше, відсутність заяви однієї із сторін про припинення цього договору, та по-друге, оформлення відповідним договором факт продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах шляхом укладання додаткової угоди.

Тобто, вказаний пункт договору кореспондується з правовим інститутом пролонгації договору оренди державного та комунального майна (продовження договору на той самий строк і на тих самих умовах) закріплений у ч. 2, ст. 17, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору. Одночасно, у п. 9.7. договору сторонами передбачено оформлення продовження договору шляхом укладання додаткової угоди, що відповідає загальним правилам цивільного та господарського законодавства.

Таким чином, необхідно дослідити наявність чи відсутність заяви сторін про припинення дії цього договору та факт укладання додаткової угоди, що було здійснено судом першої інстанції та встановлено, що відповідного договору про продовження строку дії договору на той самий строк та на тих самих умовах між сторонами не підписано, як то передбачено п. 9.7. та п. 9.2. договору у відповідності до ст.ст. 181, 188 Господарського кодексу України. Крім того, матеріали справи не містять заяви сторони договору протягом одного місяця після закінчення договору щодо його припинення.

В той же час, матеріали справи містять протокол №55 засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 30.06.2017, відповідно до якого погоджено продовжити ТОВ “Діамед” оренду нежилого приміщення загальною площею 29,3 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, б. 26, корпус 3, строк дії договору на 2 роки 364 дні. (а/с 30-31)

Наведене може розцінюватися як те, що орендодавець запропонував внесення змін до істотних умов договору оренди.

Внесення змін до договору, відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України здійснюється шляхом укладання додаткової угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Частиною 4 ст. 188 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Матеріали справи містять клопотання від 12.10.2017 щодо укладення нової редакції договору оренди приміщень за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, б. 26, корпус 3 та вимогу від 16.11.2017 щодо укладення вказаного договору, адресовані Орендодавцю та Підприємству-Балансоутримувачу. (а/с 33-34)

Зазначеному клопотанню та вимозі місцевий господарський суд вірно надав оцінку, встановивши, що такі не містять доказів того, що позивачем було направлено проект відповідного договору для його розгляду, підписання чи надання заперечень відповідачем та третьою особою шляхом складання протоколу розбіжностей; проект такого договору не вбачається з додатків до вказаних клопотання та вимоги, оскільки додатки в них взагалі відсутні.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що у листі №062/05/20-973 від 01.02.2018 року Департаменту комунальної власності м. Києва відповідачем зазначено, що договір оренди в новій редакції підписується трьома сторонами договору. Однак, Департаментом було підготовлено проект договору та направлено на підпис балансоутримувача, проте, той відмовився від підпису у зв`язку з заборгованістю з орендної плати ТОВ «Діамед» та розглядом справи у Господарському суді Київської області №911/2591/17. (а/с 33-34).

З аналізу вказаного листа слідує, що орендодавець не висловив своєї згоди на автоматичне поновлення договору оренди на тих самих умовах та на той самий строк. При цьому, вказано на неналежне виконання обов’язків за договором, оскільки наявна заборгованості за договором оренди майна.

Посилання відповідача окрім листа №062/05/20-973 від 01.02.2018, на листи від 11.01.2018, від 29.01.2018, 28.02.2018 не приймаються до уваги, оскільки стосуються приміщення за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, б. 26, площею 32,4 кв.м, а не спірного приміщення площею 29,3 кв.м.

Крім того, відповідач неодноразово стверджував про те, що позивач неналежним чином виконував обов’язки за довогором, зокрема в частині здійснення орендної плати, що в свою чергу, слугувало відмовою у продовженні орендних відносин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в межах господарської справи № 911/2591/17 дійсно розглянуто спір за позовом Київської міської клінічної лікарні № 3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» про стягнення з відповідача на користь позивача 80 279,89 грн., з яких 75 004,66 грн. - заборгованість зі сплати орендних платежів за період з квітня 2016 року по грудень 2017 року, 4 201,20 грн. - заборгованість зі сплати комунальних платежів, 1 074,03 грн. - заборгованість зі сплати земельного податку.

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.06.2018, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2019 у справі № 911/2591/17, закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості зі сплати орендних платежів у розмірі 4 594,44 грн., решту позову задоволено повністю, до стягнення з відповідач на користь позивача присуджено 75 685,45 грн. заборгованості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строк дії договору оренди є його істотною умовою.

Відповідно до Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. №34/6250 (далі - Положення), ним врегульовано відносини: передачі в оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, будівель, споруд, приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва; оцінки об'єкта оренди; порядок передачі майна в оренду на конкурсних засадах та без проведення конкурсу; порядок укладання договорів оренди та порядок внесення змін до договорів оренди.

Згідно з п. 12.1 Положення, внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Пунктом 12.2. Положення встановлено, що метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця.

З метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору (п. 12.5 Положення).

Орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Зміна істотних умов договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря з обов'язковим попереднім погодженням таких змін Головним управлінням (п. п. 12.2, 12.3 Положення).

Далі, згідно з п. 12.6 – п. 12.9 Положення, райдержадміністрація або підприємство, яке є орендодавцем, протягом 15 робочих днів опрацьовує подані документи та надає до Головного управління пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди, підписані ними примірники змін до договору та, у разі необхідності, звіт про оцінку об'єкта оренди для проведення рецензування. З урахуванням результатів рецензування звіту про оцінку Головне управління протягом 30 календарних днів з дати отримання документів готує і надає до Комісії узагальнені пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди. Комісія на своєму засіданні розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє в погодженні питання щодо зміни істотних умов договору оренди. Орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

Відповідно до п. 12.4 Положення, орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди; об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та вищенаведені приписи закону, вбачається, що орендодавець не висловив своєї згоди на автоматичне поновлення договору оренди на тих самих умовах та на той самий строк, відповідного договору сторонами не підписано, а тому п. 9.7. договору і ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не можуть бути застосовані при вирішенні питання про строк дії договору.

Доводи скаржника про те, що ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не вимагається обов’язкового укладення нового договору або внесення змін до нього не заслуговують на увагу, та спростовуються п. 9.7 договору, де визначено, що договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені, зазначені дії оформлюються відповідним договором, який є невід’ємною частиною цього Договору.

Одночасно, суд апеляційної інстанції бере до уваги рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2018 року, яке залишено в силі постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2018 у справі №911/225/18, яким позов задоволено повністю. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" повернути Київській міській клінічній лікарні № 3 за актом прийому-передачі нерухоме майно (нежитлові приміщення), яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. П. Запорожця, 26, корпус 3, загальною площею 29,3 кв. м., що використовується для розміщення аптеки, яка реалізує готові ліки та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Задовольняючи позовні вимоги, судами встановлено, що відповідач зобов`язаний передати майно позивачу, оскільки договір оренди №1832-1 від 31.03.2016 року припинив свою дію з 30.06.2017 року на підставі п. 9.4. договору у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

У доводах апеляційного оскарження позивач також зазначає, що здійснив усі належні дії щодо продовження строку оренди, в той же час, відповідач безпідставно ухиляється від його укладання, а тому на думку позивача, його право є порушеним та підлягає захисту з посиланням на ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна") визначено, що після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов’язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Сутністю ж переважного права є укладення договору найму на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення. Наймач повинен повідомити наймодавцю про своє переважне право у строк, визначений у договорі, або в розумний строк до закінчення строку договору найму.

Посилаючись на приписи зазначеної частини 3 статті 17 Закону, якою передбачено наявність переважного права на укладення договору оренди на новий строк, вважаючи, що наявність такого права може бути підставою для визнання договору продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, що і попередній договір оренди, позивач, змішує абсолютно відмінні законодавчі норми, застосування яких судом пов'язане із встановленням різних фактичних обставин, з яких виник спір. (ч. 2 та ч. 3 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"). Обраний позивачем спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, та фактичні дії позивача, не відповідає нормам ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Таким чином, вірним є висновок місцевого суду про те, що враховуючи те, що позивач звернувся з позовом як про визнання договору № 1832-1 від 31.03.2016 продовженим строком на 2 роки та 364 дні, так і про визнання договору № 1832-1 від 31.03.2016 укладеним в редакції, яка підписана позивачем, то позивач помилково ототожнює правовий інститут пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

При цьому, вимоги позивача є взаємовиключними, а приписами п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 “Про судове рішення” передбачено, що резолютивна частина рішення ні за яких умов не повинна викладатись альтернативно.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи через призму ст. 86 ГПК України питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).»

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275,276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” залишити без задоволення.

2. Рішення рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 у справі № 910/6828/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/6828/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 18.02.2019.

Головуючий суддя                                                            Т.І. Разіна

Судді                                                                                Л.В. Чорна

Г.А. Кравчук