ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.02.2019р.                      Справа №905/203/19

за позовом Концерну "СоюзЕнерго", м.Новомосковськ

до відповідача Державного підприємства "Торецьквугілля", м.Торецьк

про стягнення заборгованості в сумі 79857,18 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Концерн "СоюзЕнерго", м.Новомосковськ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства "Торецьквугілля", м.Торецьк, про стягнення заборгованості в сумі 79857,18 грн., у тому числі основний борг в сумі 71922,00 грн., пеня в сумі 7324,32 грн. та три проценти річних в сумі 610,36 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про закупівлю товарів від 02.04.2018р. №12-Т в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару за видатковою накладною №РН-0000446 від 11.04.2018р., товарно-транспортна накладна №4466 від 11.04.2018р., рахунок фактура №СФ-0000475 від 11.04.2018р., розрахунок суми позову.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.01.2019р. відкрите провадження у справі №905/203/19, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

19.02.2019р. до суду надійшов відзив відповідача на позов №1-14/462 від 14.02.2019р., в якому в якому відповідач визнав у повному обсязі позовні вимоги. Одночасно, у відзиві відповідачем заявлене клопотання про зменшення розміру пені на 50% від суми, що підлягає стягненню з останнього, посилаючись на скрутне фінансове становище підприємства, незбалансованість ринку вугілля, тощо.

22.02.2019р. від позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про розгляд справи без участі представника.

26.02.2019р. в судове засідання представники сторін не з’явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

02.04.2018р. між сторонами підписано договір №12-Т про закупівлю товарів (на підставі відкритих торгів від 19.03.2018р.), за умовами якого позивач (продавець) зобов’язався протягом строку дії договору в порядку та на умовах, визначених цим договором поставити покупцеві товари, а покупець (відповідач) в порядку та на умовах, визначених цим договором – прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Договір, в якому одна сторона - постачальник зобов'язується передаи (поставити) зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, згідно із ст.265 Господарського кодексу України є договором поставки.

Відповідно до ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно із ст.266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, в силу ст.ст.11, 712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України між сторонами виникли зобов'язальні відносини на підставі вищевказаного укладеного договору , що за своєю правовою природою є договором поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Згідно п.1.2 договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість та ціна товару визначається у додатку №1 до договору.

Ціна договору становить 2104539,00 грн., у тому числі ПДВ 350756,50 грн. (п.3.1 договору).

За умовами розділу 5 договору поставка здійснюється узгодженими партіями товару. Узгодженою партією товару за даним договором є кількість та асортимент товарів визначених в заявках покупця та вказаних у накладних на товар.

Строк поставки товару-протягом 5 (п’яти) календарних днів з моменту отримання продавцем заявки покупця на узгоджену партію товару (п.5.2 договору).

Поставка здійснюється за погодженням сторонами на окрему узгоджену поставку партії товару на умовах: СРТ правил ІНКОТЕРМС -2010. Адреса поставки: 85200, Донецька обл., м.Торецьк, м.Дружківка, м.Константинівка (п.5.3 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін і діє до 31.03.2019 р. (п.10.1 договору).

Згідно з наявною в матеріалах справи специфікацією, сторонами погоджено найменування, кількість ціну та загальну вартість товару, що підлягає поставці.

На виконання договору позивач поставив відповідачу товар за видатковою накладною №РН-0000446 від 11.04.2018р. товарно-транспортною накладною №4466 від 11.04.2018р. на суму 71922,00 грн. з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем.

Факт отримання товару відповідачем підтверджено у відзиві на позовну заяву.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.4.1 договору розрахунки проводяться шляхом оплати відповідачем протягом 180 днів з моменту підписання видаткової накладної на поставлений товар.

Таким чином, відповідач повинен був розрахуватись за отриманий товар у строк до 08.10.2018р. включно.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 71922,00 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач належним чином не виконав.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред’явлено до стягнення з відповідача три проценти річних в сумі 610,36 грн. за період з 08.10.2018р. по 17.01.2019р.

Проте, виходячи з того, що прострочення виконання відповідачем свого зобов’язання перед позивачем розпочалося з 09.10.2018р., нарахування трьох процентів річних за 08.10.2018р. є неправомірним.

Як наслідок, за перерахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних в сумі 603,13 грн. за період з 09.10.2018р. по 17.01.2019р., а решта вимог є неправомірною.

За приписом ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.551 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України предметом неустойки є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, при цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.7.1 договору від 02.04.2018р. №12-Т у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов’язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором.

Згідно п.7.3 договору від 02.04.2018р. №12-Т за порушення термінів оплати, визначених п.4.1 покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більш ніж за 6 місяців.

Згідно вказаного пункту договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 08.10.2018р. по 17.01.2019р. в розмірі 7324,32 грн.

Як було зазначено вище, позивачем невірно визначено дату виникнення прострочення виконання зобов’язання, з огляду на що представлений позивачем розрахунок пені є арифметично невірним.

За перерахунком суду, сума пені за період з 09.10.2018р. по 17.01.2019р. складає 7236,61 грн.

Відповідач у відзиві на позов №1-14/462 від 14.02.2019р. позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Статтею 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши заяву відповідача, суд встановив, що відповідачем повністю визнаються позовні вимоги та обставини, на які посилається позивач у своєму позові, вказане визнання позову викладене в адресованій суду заяві, яка підписана повноважним представником відповідача, визнання даного позову не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому суд вважає за можливе прийняти заявлене відповідачем визнання позову, за винятком вимог про стягнення трьох процентів річних в сумі 07,23 грн. та пені в сумі 87,71 грн.

Одночасно, як було встановлено, відповідачем у відзиві заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 50% від суми, що підлягає стягненню з останнього, посилаючись на скрутне фінансове становище підприємства. На підтвердженні вказаних обставин, відповідачем надано довідку про кредиторську заборгованість станом на 01.12.2018р., підписану бухгалтером підприємства, баланси підприємства станом на 31.12.2017р. та станом на 30.09.2018р.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Як встановлено судом, позивачем в порядку ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів виникнення в нього збитків, будь-яких інших негативних наслідків у зв’язку з допущенням прострочення виконання відповідачем своїх зобов’язань за договором поставки від 02.04.2018р. №12-Т.

При цьому, за висновками суду, таке прострочення виконання зобов'язань не є тривалим.

Судом також прийнято до уваги ті обставини, що наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07.10.2014р. “Про визначення районів проведення антитерористичної операції і термінів її проведення” визначено, що Донецька і Луганська області (без винятків) входять до території проведення з 07.04.2014р. Таким чином, враховуючи місцезнаходження відповідача (м.Торецьк), останній здійснює свою господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції та на теперішній час знаходиться в стадії реорганізації.

За таких обставин, виходячи з наданих до матеріалів справи доказів, враховуючи відсутність відомостей щодо понесення позивачем у зв’язку з цим збитків та приймаючи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру пені до 5000,00 грн., в результаті чого клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню.

Як наслідок, зважаючи на те що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, проте, в частині стягнення 3% річних в сумі 7,23 грн. та пені в сумі 87,70 грн. є неправомірним, виходячи з того, що відповідач визнав позов, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний борг в сумі 71922,00 грн., три проценти річних в сумі 603,13 грн. та пеня в сумі 5000,00 грн.

Судовий збір відповідно до приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову покладається судом на відповідача.

Разом з тим, ч.1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, 50 відсотків судового збору покладається судом на відповідача та 50 відсотків судового збору повертається позивачу з державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 129, 130, 185, 191, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Концерна "СоюзЕнерго", м.Новомосковськ до Державного підприємства "Торецьквугілля", м.Торецьк про стягнення заборгованості в сумі 79857,18 грн., у тому числі основний борг в сумі 71922,00 грн., пеня в сумі 7324,32 грн. та три проценти річних в сумі 610,36 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (85200, м.Торецьк, вул.Дружби, буд.19, , п/р 4219 в Краматорській філії АТ КБ «Приватбанк», МФО 335548) на користь Концерну "СоюзЕнерго" (51200, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул.Спаська, буд.8, , р/р 7001 в АБ «Південний» м.Одеса, МФО 328209, р/р 7001 АТ КБ «Приватбанк», м.Дніпро, МФО 305299) основний борг в сумі 71922,00 грн., пеню в сумі 5000,00 грн. та три проценти річних в сумі 603,13 грн., всього заборгованість в сумі 77525,13 грн., судовий збір в сумі 960,50 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути Концерну "СоюзЕнерго" (51200, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул.Спаська, буд.8, , р/р 7001 в АБ «Південний» м.Одеса, МФО 328209, р/р 7001 АТ КБ «Приватбанк», м.Дніпро, МФО 335548) з державного бюджету України судовий збір в сумі 960,50 грн., сплачений згідно платіжного доручення №3459 від 17.01.2019р.

В судовому засіданні 26.02.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 26.02.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина