ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1884/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Таран С.В.,
суддів Мишкіної М.А., Поліщук Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1
на рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018, прийняте суддею Щавинською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 09.11.2018,
у справі №916/1884/18
за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1
про стягнення 25752,44 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 р. Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого відшкодування в розмірі 24452,44 грн, а також суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1300 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Моторно (транспортне) страхове бюро України в силу положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснивши виплату страхового відшкодування, отримало право на звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу, який заподіяв шкоду.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 10.09.2018 відкрито провадження у справі №916/1884/18.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.10.2018 залучено до участі у справі №916/1884/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у справі №916/1884/18 (суддя Щавинська Ю.М.) позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму сплаченого відшкодування в розмірі 24452,44 грн та 1673,05 грн витрат по сплаті судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.
Судове рішення в частині задоволення позовних вимог мотивоване тим, що Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, водій якого визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування відповідно до пункту 38.2.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1191 Цивільного кодексу України; в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1300 грн, місцевий господарський суд зазначив про відсутність доведення факту витрачення позивачем коштів у сумі 1300 грн саме у зв`язку із зазначеним страховим випадком.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у справі №916/1884/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі зазначає про те, що відповідно до постанови Київського районного суду міста Одеса від 24.10.2017 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності, а тому завдана шкода має відшкодовуватися саме ним. Крім того, скаржник зауважує, що автомобіль «УРАЛ 4320», військовий номер НОМЕР_2 , закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, і що огляд транспортного засобу було проведено з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (зі змінами), без повідомлення відповідача.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1762 грн (стаття 7 Закону України Про державний бюджет України на 2018 рік).
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (25752,44 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 , ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Моторно (транспортне) страхове бюро України у відзиві на апеляційну скаргу висловило заперечення щодо її задоволення посилаючись на те, що власником (володільцем) транспортного засобу «УРАЛ 4320», військовий номер НОМЕР_2 , водій якого спричинив дорожньо-транспортну пригоду, є Військова частина НОМЕР_1 , про що свідчить відповідна довідка Національної поліції України, а тому позивач правомірно звернувся з даним позовом до власника (володільця) транспортного засобу «УРАЛ 4320», а не до водія, що спростовує доводи відповідача з цього приводу. Не погоджується позивач і з доводами скаржника, що огляд пошкодженого транспортного засобу здійснювався за відсутності представника відповідача, що є порушенням пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки згідно з вказаною Методикою виклик сторін на огляд транспортного засобу не є обов`язковим, а здійснюється лише у разі потреби, якщо така виникає.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.09.2017 о 12:00 у Київському районі м. Одеси відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю транспортного засобу марки/моделі «УРАЛ 4320», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки/моделі Renault Clio, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якої автомобіль останнього отримав механічні пошкодження, про що свідчить протокол огляду транспортного засобу №120 від 18.09.2017, складений Дочірнім підприємством «Експерт-Сервіс Авто».
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 24.10.2017 у справі №520/11301/17 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок якого відбулася вищевказана ДТП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Вказаною постановою також встановлено, що водій автомобіля «УРАЛ 4320» ОСОБА_1 є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 .
На момент вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 застрахована не була.
При цьому цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , власника транспортного засобу Renault Clio, державний номерний знак НОМЕР_3 , застрахована у Страховій компанії ПрАТ «АТ «СК «АХА Страхування» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6837774 від 22.06.2017, строк дії якого визначений до 23.06.2018.
22.12.2017 ОСОБА_2 - водій автомобіля марки Renault Clio, звернувся з заявою до Моторно (транспортного) страхового бюро України про здійснення йому виплати страхового відшкодування за пошкоджений в результаті настання страхового випадку 02.09.2017 застрахований транспортний засіб марки/моделі Renault Clio, державний номерний знак НОМЕР_3 .
11.01.2018 позивачем здійснено розрахунок суми страхового відшкодування та складено відповідну довідку №1, згідно з якою розмір страхового відшкодування складає 24452,44 грн.
Наказом Моторно (транспортного) страхового бюро України №633 від 19.01.2018 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_3 » вирішено: здійснити виплату ОСОБА_2 у розмірі 24452,44 грн за шкоду, заподіяну в результаті ДТП.
Платіжним дорученням №58435 від 22.01.2018 Моторно (транспортне) страхове бюро України перерахувало ОСОБА_2 страхове відшкодування згідно з наказом №633 від 19.01.2018 т.з. НОМЕР_4 у розмірі 24452,44 грн.
Крім того, за твердженням позивача ним понесені витрати, пов`язані з розміром збитків та збором документів у сумі 1300 грн, на підтвердження чого ним надано платіжне доручення №541852 від 19.01.2018.
Зі змісту вказаного платіжного доручення вбачається, що позивачем на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО перераховано 1300 грн в якості оплати послуг за врегулювання по справі №44504 згідно рахунку №44504 від 03.11.2017, т.з. НОМЕР_4 .
Вважаючи, що після сплати ним потерпілому коштів страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 суми сплаченого відшкодування в розмірі 24452,44 грн, а також суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1300 грн.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 24452,44 грн місцевий господарський суд зазначив про те, що Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, водій якого визнаний винним у вчиненні ДТП, є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат; в частині відмови у задоволенні позовних вимог послався на відсутність доведення факту витрачення позивачем коштів у сумі 1300 грн саме у зв`язку із зазначеним страховим випадком.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до приписів частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно зі статтею 6 зазначеного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Як зазначалося вище, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки/моделі «УРАЛ 4320», державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент вчинення ДТП застрахована не була.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення грошових коштів в порядку регресу з власника автомобіля, водій якого визнаний винним у ДТП, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі.
Відповідно до пунктів 39.1, 39.2.1 статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам; основними завданнями Моторно (транспортного) страхового бюро України є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
За змістом пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторно (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У пункті 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що Моторно (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
В силу пункту 1.6 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
За приписами статті 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
В силу статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
У структурі Збройних сил України є, зокрема, військові частини.
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.
Статтею 10 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.
Згідно з статтею 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.
Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
За приписами статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності») належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (стаття 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
Статтею 137 Господарського кодексу України визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
З наведеного вбачається, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством оборони України, як уповноваженим органом управління, в т.ч. шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом, а також те, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.
Як зазначалось вище, станом на момент вчинення Граждан М.М. ДТП транспортний засіб «УРАЛ 4320», державний номерний знак НОМЕР_2 , був закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, а сам ОСОБА_1 є військовослужбовцем вказаної військової частини.
Зазначені обставини встановлені в ході розгляду адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності Граждан М.М. за вчинення ДТП та підтверджуються постановою Київського районного суду м. Одеси від 24.10.2017 у справі №520/11301/17, а також матеріалами справи, а саме: протоколом огляду транспортного засобу №120 від 18.09.2017, звітом №130 про оцінку автомобіля "Renault Clio Symbol 1.4s" від 20.09.2017, складеним Дочірнім підприємством "Експерт-Сервіс Авто" в м. Херсоні Товариства з обмеженою відповідальністю Український експертний центр "Експерт-Сервіс Авто".
За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю «УРАЛ 4320», державний номерний знак НОМЕР_2 , має нести саме відповідач, як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, що користувалась вищезазначеним автомобілем за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1191 Цивільного кодексу України Моторно (транспортне) страхове бюро України, сплативши страхове відшкодування, набуло право регресу до власника транспортного засобу, винного у ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Розмір страхового відшкодування в сумі 24452,44 грн та факт її оплати позивачем водію автомобіля Renault Clio, державний номерний знак НОМЕР_3 , підтверджується платіжним дорученням №584315 від 22.01.2018.
Отже, в даному випадку Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого відшкодування у розмірі 24452,44 грн.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1300 грн, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
25.02.2016 між Моторним (транспортним) страховим бюро України («замовник») та Приватним акціонерним товариством СК "ВУСО" («виконавець») укладено договір про участь в процесі врегулювання справ щодо здійснення регламентних виплат №2016/7 (далі договір №2016/7 від 25.02.2016), предметом якого є надання виконавцем на підставі доручення замовника послуг щодо здійснення функції з врегулювання подій, що можуть бути підставою для здійснення регламентної виплати відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Підставою для надання виконавцем послуги щодо здійснення функцій з врегулювання певної події є доручення, форма якого наведена в додатку №1 до цього договору; доручення складається на бланку замовника або бланку структурного підрозділу замовника; доручення формується у вигляді електронного документу та передається виконавцю електронною поштою; доручення в електронному вигляді є належним підтвердженням надання виконавцю повноважень з врегулювання певної події; у разі необхідності доручення може бути надане виконавцю у паперовому вигляді (пункти 2.1, 2.2 договору №2016/7 від 25.02.2016).
Згідно з пунктом 3.2 договору №2016/7 від 25.02.2016 виконавець по кожній врегульованій справі оформлює, підписує та передає замовнику два примірники акту виконаних робіт (за формою, встановленою у додатку 3) та рахунок на оплату виконаних робіт із зазначенням номеру справи.
У пункті 5.1 договору №2016/7 від 25.02.2016 сторонами узгоджено, що вартість послуг, що надаються виконавцем замовнику, визначається на підставі рішень президії замовника.
В силу пункту 5.3 договору №2016/7 від 25.02.2016 оплата за послугу здійснюється замовником протягом 10 робочих днів з дня підписання акту виконаних робіт, шляхом безготівкового розрахунку.
Цей договір укладається на один рік та набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами (пункт 7.1 договору №2016/7 від 25.02.2016).
На виконання умов договору №2016/7 від 25.02.2016 позивачем було перераховано на рахунок Приватного акціонерного товариства СК "ВУСО" 1300 грн, що підтверджується платіжним дорученням №541852 від 19.01.2018, в реквізиті "призначення платежу" якого зазначено: «оплата послуг за врегулювання по справі №44504 згідно рахунку №44504 від 03.11.2017, т.з. НОМЕР_4 ».
Між тим жодних документів, які є обов`язковими відповідно до договору №2016/7 від 25.02.2016, а саме: доручення, акту виконаних робіт, рішення президії (пункти 2.1, 3.2, 5.1 вказаного договору) матеріали справи не містять, позивачем ані разом з позовною заявою, ані під час розгляду справи по суті не подані.
В силу вимог частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України)
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 78, 79 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України забезпечення судового процесу доказами покладено виключно на сторони у справі.
Стаття 91 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем належних та допустимих у розумінні статей 76-78 Господарського процесуального кодексу України доказів в підтвердження факту надання йому послуг за договором №2016/7 від 25.02.2016 у зв`язку з виникненням даного страхового випадку не надано, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1300 грн.
Твердження скаржника про те, що огляд пошкодженого транспортного засобу здійснювався за відсутності представника відповідача, що є порушенням пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки згідно з вказаною Методикою виклик сторін на огляд транспортного засобу не є обов`язковим, а здійснюється лише у разі потреби, якщо така виникає.
За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.
Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення від 07.11.2018 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування цього рішення колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 8, 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018 у справі №916/1884/18 - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України, виключно у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя М.А. Мишкіна