ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року Справа № 903/618/14

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Мельник О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі № 903/618/14 (суддя Шум М.С.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни, смт.Шацьк, Шацький р-н., Волинська обл..

про стягнення 98242,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 93 775, 93 грн заборгованості за кредитом, 4366,67 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 99,83 грн пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором та 1 964, 85 грн судового збору. Суд першої інстанції своє рішення мотивував неналежним виконанням відповідачем умов договору від 17.03.2011 з огляду на непогашення заборгованості за кредитом перед Банком.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Постанова мотивована тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідачем підписано електронним цифровим підписом заяву від 17.03.2011 про приєднання до Умов, Тарифів ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, позивачем не надано підписаного сторонами договору, в якому б були визначені сума кредиту, що надається банком, розмір відсотків за користування кредитом, строк повернення та інші істотні умови.

Окрім того, під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції призначено судову експертизу, в результаті чого 13.11.2017 Київський науково-дослідний інститут судових експертиз надав апеляційному суду висновок від 30.10.2017 №158/15-35 за результатами проведення судової експертизи комп'ютерної техніки та програмних продуктів.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.04.2018 (із врахування ухвали від 01.06.2018), касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 та рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 скасовано, а справу №903/618/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Волинської області. При цьому були зроблені вказівки на необхідність під час нового розгляду справи, у залежності від встановлених обставин справи, керуючись принципом найбільшої вірогідності, встановити ознаки виконання відповідачем договору кредитування (отримання кредитних коштів) крізь призму «зон відповідальності» позичальника та банку при наданні кредиту шляхом використання системи «Приват 24» чи іншим способом (у залежності від встановлених судом обставин).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі №903/618/14 в позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до відповідача Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення 98 242,43 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 20 листопада 2018 року у справі №903/618/14.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. А саме, судом першої інстанції необґрунтовано всупереч вимогам ст.ст.73,74,76-78 ГПК України відхилено банківську виписку, як належний доказ встановлення та використання кредитного ліміту та залишено поза увагою факт часткового виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, до відповідача належним чином не доведено інформування про встановлення розміру кредитного ліміту.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №903/618/14.

При цьому, апеляційним судом в ухвалі було роз'яснено учасниками справи, що враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги буде здійснюватися у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу, у строк до 28.01.2018 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано позивачем - 10.01.2019, відповідачем - 04.01.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.12.2018, відповідач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу вх.№3395/19 від 25.01.2019, в якому заперечив вимоги апеляційної скарги, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі № 903/618/14 залишити без змін.

Відповідно до ст. ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 17.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом відповідач приєднався і зобов'язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах позивача - договорі банківського обслуговування (т.1, а.с.30-40).

У відповідності до умов укладеного договору від 17.03.2011, який складається із заяви ФОП Печук І.В. про відкриття поточного рахунку та Умов і правил надання банківських послуг, відповідачу встановлювався кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта, що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг.

На виконання умов договору на поточний рахунок ФОП Печук І.В. НОМЕР_1, 22.03.2011 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 50000,00грн., 27.08.2013 - 52000,00грн., 09.09.2013 - 102000 грн., 01.03.2014 - 102000 грн., 02.03.2014 - 92939,47 грн., про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка ПАТ КБ "Приватбанк" від 10.06.2014 №08.7.0.0.0/16 (т.1, а.с.49).

В розпорядження ФОП Печук І.В. Банком був наданий на одному флеш-накопичувачі ключ ЕЦП, що підтверджується листом позивача №20.1.0.0.0/7-20140702/1722 від 07.07.2014 (т.1, а.с.82).

З матеріалів справи вбачається, що 21.11.2013 з поточного рахунку відповідача НОМЕР_1 було списано кошти в розмірі 95000,00 грн. в рахунок платежу з призначенням: за сировину згідно рахунку № 44/2 від 20.11.2013 для ТОВ «ТЕК-Еталон». Платіжне доручення №22111 від 21.11.2013 створене і відправлене користувачем з логіном vopivna з комп'ютера з LP-адресою 91.207.6.78, підпис якого проведений за допомогою ключів ЕЦП.

При цьому як стверджує відповідач, жодних платежів вона не ініціювала, оскільки в період з 15.11.2013 по 25.11.2013 перебувала за межами України, що стверджується копією закордонного паспорту долученого до матеріалів справи (т.1 а.с. 54-56).

22.11.2013 бухгалтером Фізичної особи-підприємця Печук І.В. - ОСОБА_4 негайно було повідомлено позивача та правоохоронні органи, що без згоди ФОП Печук І.В., з належного їй рахунку НОМЕР_1 невстановленими особами шахрайським способом через програму «Приват-24» перераховано 95000,00 грн для ТОВ «ТЕК-Еталон» (т.1 а.с. 82, 90-91).

Відтак, 22.11.2013 за заявою бухгалтера Фізичної особи-підприємця Печук І.В. - ОСОБА_4 (на час розгляду справи ОСОБА_5.) Шацьким РВ УМВС України було відкрито кримінальне провадження №0000298 щодо неправомірного перерахування коштів в сумі 95000,00 грн. з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ «ТЕК-Еталон» згідно з платіжним дорученням №22111 від 21.11.2013 (т.1 а.с. 90-91).

Окрім того, 01.08.2014 ФОП Печук І.В. було подано ще особисто заяву про злочин до Шацького РВ УМВС України у Волинській області, яка зареєстрована та приєднана до матеріалів кримінального провадження №0000298 (т.1 а.с. 92-93).

10.04.2014 позивач звернувся до відповідача з претензією №10221VO20S01L про перерахування суми заборгованості, яка станом на 10.04.2014 за договором банківського обслуговування від 17.03.2011 становить 97440,04, в т.ч. заборгованість по кредиту в сумі 93775,93грн., заборгованість по простроченим відсоткам в сумі 3593,93грн., заборгованість по пені в сумі 70,18грн., що вбачається із виписок з банківського рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. та розрахунку заборгованості (т. 1, а.с. 41-43, 44).

Однак, відповіді на вказану вище претензію позивач не отримав, докази погашення відповідачем заборгованості перед позивачем в матеріалах справи відсутні.

01 липня 2014 року з метою захисту своїх прав ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Печук І.В. про стягнення 98242,43 грн., з яких 93775,93 грн. заборгованості за кредитом, 4366,67 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 99,83 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Позов мотивовано положеннями ст.526, 527, 530, 610 ЦК України, ст.193 ГК України та неналежним виконанням позичальником - фізичною особою-підприємцем Печук І.В. взятих за договором від 17.03.2011 зобов'язань по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Зокрема, в обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що відповідачем неналежно виконувались зобов'язання, передбачені "Умовами та правилами надання банківських послуг" (надалі - Умови), Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http:/privatbank.ua, які разом із заявою Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни від 17.03.2011 про приєднання та згоди з Умовами та Тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http:/privatbank.ua, складають договір банківського обслуговування від 17.03.2011.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст.640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За приписами ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст.1066 ЦК України). Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором (ч.4 ст.1068 ЦК України). Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.1069 ЦК України).

Відповідно до ст.3 Закону України "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Частинами 1-3 ст.4 Закону України "Про електронний цифровий підпис" передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Згідно зі ст.6 Закону України "Про електронний цифровий підпис", сертифікат ключа містить такі обов'язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов'язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника.

В п.14.8 ст.14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом.

Відповідно до п.14.9. ст.14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банк зобов'язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Національний банк України має право встановлювати обов'язкові умови договору.

Згідно з п. 18.3 ст.18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний цифровий підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа - учасник платіжної системи.

Пункт 18.4. ст.18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачає, що електронний документ на переказ, що не засвідчений електронним підписом, не приймається до виконання. Учасник платіжної системи має передбачити під час приймання електронних документів на переказ: процедуру перевірки електронного підпису; процедуру перевірки цілісності, достовірності та авторства електронного документа на переказ. У разі недотримання зазначених вимог банк або інша установа - учасник платіжної системи несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб'єктам переказу.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції позивачем для відповідача - ФОП Печук І.В. був наданий кредит (в межах кредитного ліміту), що стверджується підписаною відповідачем заявою про відкриття поточного рахунку, тобто відповідач прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві, а також останнім тривалий час здійснювалося погашення кредитних зобов'язань.

Проте, колегія суддів звертає увагу апелянта, що матеріали справи не містять доказів належного доведення до відповідача кредитних лімітів. Сама по собі довідка щодо встановлення кредитних лімітів відповідачу від 10.06.2014 №08.7.0.0.0/16, надана банком, не може бути визнана достатнім доказом щодо зазначених обставин, оскільки не містить відомостей інформування клієнта про встановлення розміру кредитного ліміту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що довідка є похідним документом, який складається на підставі первинних. Окрім того, вказана довідка складена 10.06.2014, а тому не може бути доказом погодження, доведення до відповідача кредитних лімітів в період з 22.03.2011 - 02.03.2014, згідно з наданою позивачем випискою.

Щодо твердження апелянта, що ініціювання платежу у системі «Приват 24» здійснюється шляхом надання відповідачеві паролю для входу у систему, а також інших особливостей при роботі в системі (із врахуванням вказівки Верховного Суду), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивачем та відповідачем не заперечується факт наявності в розпорядженні ФОП Печук І.В. ключа ЕЦП, який був наданий відповідачу Банком на одному флеш-накопичувачі, що підтверджується листом позивача №20.1.0.0.0/7-20140702/1722 від 07.07.2014 (т.1, а.с.82).

Також, як вбачається з листа позивача №20.1.0.0.0/7-20140702/1722 від 07.07.2014 спірна трансакція від 21.11.2013, згідно якої з поточного рахунку відповідача було списано кошти в розмірі 95000,00 грн. в рахунок платежу з призначенням: за сировину згідно рахунку № 44/2 від 20.11.2013 для ТОВ «ТЕК-Еталон», була проведена також за допомогою ключа ЕЦП, а не тільки введення логіну та паролів у системі «Приват 24».

Згідно висновку експертів від 30.10.2017 №158/15-35 за результатами проведення судової експертизи комп'ютерної техніки та програмних продуктів, згідно п.12 якого: «З теоретичної точки зору, не виключена така ситуація, що треті особи шляхом несанкціонованих дій, без відома ФОП Печук І.В., заволоділи персональними даними для входу в систему інтернет-банку "Приват 24" (логін, пароль, цифровий підпис) та здійснили формування та відправку платіжного доручення №2211 від 21.11.2013, яке згідно матеріалів справи було виконано Банком» (т.2, а.с.40-45).

Як з'ясовано судом першої інстанції слідство щодо неправомірного перерахування коштів в сумі 95000,00 грн. з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ «ТЕК-Еталон» згідно з платіжним дорученням №22111 від 21.11.2013 триває та проводиться Шацьким відділенням поліції ГУНП у Волинській обл. (ст. 185 ч. 1 КК України (кримінальне провадження 0000298) та Солом'янським управлінням поліції ГУНП у м. Києві ( ст. 190 ч.2. КК України (кримінальне провадження 0000089), винних осіб співробітниками поліції не знайдено, грошові кошти відповідачу не повернуті (т.2 а.с. 196, 198).

Враховуючи вищевикладене, суду не надано доказів, відповідно до яких можливо було б стверджувати про вину будь-якої особи (осіб) щодо неправомірного перерахування коштів в сумі 95000,00 грн. з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ «ТЕК-Еталон», а також навпаки що вказаний платіж ініціювала відповідач.

Протоколам прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, допитів свідків тощо, може бути надана оцінка в межах розгляду кримінальних справ, за їх наявності.

Окрім того, позивачем не заперечений факт, що система «Приват 24» експлуатується Банком, під його технічним та юридичним контролем. Саме Банк забезпечує доступ усіх користувачів до цієї системи і несе ризики несанкціонованого доступу до цієї системи (правова позиція Верховного суду України у постанові від 13.05.2015 у справі №6-71цс15).

Натомість, як свідчать матеріали справи, позивач жодних дій для з'ясування обставин здійснення спірної трансакції не вчинив, будь-якої інформації про результати свого службового розслідування не надав, а весь тягар доведення відсутності своєї вини переклав на відповідача.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705,емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам статей 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 592/2386/16-ц).

Також, безпідставними є посилання позивача (т.2, а.с.132 на звороті), що відповідач перебуваючи за кордоном (т.1, а.с.56-57), під час здійснення спірної трансакції, могла її вчинити (ініціювати), надаючи прийому роздруківки інтернет ресурсів (веб-сайтів), які ніби дають змогу ідентифікувати місцезнаходження IP адреси - 91.207.6.78 (т.2, а.с.133-135) в м. Варшава, Республіка Польща, оскільки ці посилання ніяким чином не підтверджують, що саме ФОП Печук І.В. вчинила (ініціювала) спірну трансакцію. Дані посилання позивача вказують на теоретичні можливості відповідача (перебуваючи за кордоном) чи іншої особи (наприклад бухгалтера) ініціювати спірний платіж без вказівок на належні та допустимі докази, окрім того позивач вказує на можливість проведення платіжних операцій в один день в різних країнах (з різницею в декілька годин чи навіть хвилин), при наявності одного ЕЦП на одному флеш-накопичувачі.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які безспірно вказують, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема перерахування коштів в сумі 95000,00 грн., з рахунку фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ «ТЕК-Еталон» згідно платіжного доручення №22111 від 21.11.2013, тому не вбачає підстав для задоволення позову.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за поточним рахунком. Натомість судом встановлено, що відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт.

Тому, взявши до уваги вищеперераховані обставини та врахувавши наявність кримінальних проваджень, в межах яких встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки зроблені колегією суддів апеляційної інстанції з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 у справі 691/699/16-ц та від 14.02.2018 у справі № 127/23496/15-ц.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді скарги судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі №903/618/14 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "25" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.