ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 922/5740/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 (колегія суддів у складі: Попков Д.О. головуючий, Пушай В.І., Стойка О.В.) та на рішення Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Добреля Н.С., судді Хотенець П.В., Аюпова Р.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд"

Приватного акціонерного товариства "Термолайф"

Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" в особі відділення "Харківське відділення №3 "АТ "Сбербанк"

про визнання поруки припиненою,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс"

до Акціонерного товариства "Сбербанк" та Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод"

про визнання поруки припиненою

за участю:

відповідача 3: 1) Гей В.Г. (довіреність від 01.02.19), 2) Тищук М.А. (довіреність від 19.12.18),

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод» (далі-позивач) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» (далі-відповідач-1), Приватного акціонерного товариства «Термолайф» (далі-відповідач-2) та Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» в особі відділення «Харківське відділення №3 «АТ «Сбербанк» (далі-відповідач 3) з вимогами про:

- визнання припиненим договору поруки від 04.09.2012, укладеним між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії»;

- визнання припиненими солідарних зобов'язань позивача за договором про відкриття кредитної лінії №28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-1, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнання припиненими солідарних зобов'язань позивача за договором про відкриття кредитної лінії №29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-1, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнання припиненими солідарних зобов'язань позивача за договором про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-2, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнання припиненими солідарних зобов'язань позивача за договором про відкриття кредитної лінії №31-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-2, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зміни до кредитних договорів без відповідної згоди збільшили обсяг відповідальності позивача, як поручителя за договором поруки від 04.09.2012, що призвело до порушення його прав, які підлягають захисту в судовому порядку.

Водночас Товариство з обмеженою відповідальністю «Аромасервіс» (далі-третя особа) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» та Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» з вимогами про:

- визнання припиненим договору поруки від 04.09.2012, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Харківський коксовий завод» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (Публічне акціонерне товариство «Сбербанк»);

- визнання припиненими солідарних зобов'язань Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» перед Публічним акціонерним товариством «Сбербанк», що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012.

Позовні вимоги третьої особи обґрунтовані тим, що договір поруки порушує її права, як акціонера Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод".

Суди розглядали справу неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 позов задоволено частково, визнано:

- припиненим договір поруки від 04.09.2012, укладений між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії»;

- припиненими солідарні зобов'язання позивача за договором про відкриття кредитної лінії №28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-1, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- припиненими солідарні зобов'язання позивача за договором про відкриття кредитної лінії №29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-1, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- припиненими солідарні зобов'язання позивача за договором про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-2, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- припиненими солідарні зобов'язання позивача за договором про відкриття кредитної лінії №31-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та відповідачем-2, що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012.

В частині позовних вимог до відповідача-3 відмовлено, а також відмовлено у задоволенні позовних вимог третьої особи.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2018, вказане рішення суду скасовано в частині задоволення позовних вимог про припинення солідарних зобов'язань позивача за договорами про відкриття кредитних ліній та в цій частині прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Акціонерне товариство "Сбербанк" (далі-Банк) просить скасувати вище вказані судові рішення в частині задоволення позовної вимоги та в цій частині прийняти нове, яким в позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги Банк посилався на те, що рішенням господарського суду, яке набрало законної сили у справі № 910/24880/15 встановлено відсутність підстав для припинення договору поруки від 04.09.2012. При цьому заявник посилається на постанову Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.11.2018 у справі № 922/5787/15, як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідній частині. Також скаржник спираючись на низку судових рішень вказує на те, що позивач висловив свою згоду у договорі поруки про можливі зміни та доповнення до кредитних угод, включаючи ті, що можуть бути укладені в майбутньому, що виключає підстави для припинення договору поруки. Безпідставним вважає скаржник висновки судів про припинення договору поруки на підставі частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, оскільки Банк своєчасно пред'являв вимоги до позивача, що підтверджується судовими рішеннями у відповідних справах.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення у відповідній частині, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 04.09.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії" та відповідачем-1 були укладені договори про відкриття кредитної лінії №28-В/12/66/ЮО, №29-В/12/66/ЮО, з урахуванням змін та доповнень, а також між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії" та відповідачем-2 були укладені договори про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО, №31-В/12/66/ЮО, з урахуванням змін та доповнень.

Також встановлено, що в забезпечення зобов'язань позичальників 04.09.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії" (кредитор) і позивачем (поручитель) було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився за виконання відповідачем-1 і відповідачем-2 їх кредитних зобов'язань перед кредитором за договорами про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012, а саме: № 28-В/12/66/ЮО, № 29-В/12/66/ЮО, № 30-В/12/66/ЮО, № 31-В/12/66/ЮО.

30.12.2013 та 14.05.2014 між кредитором і поручителем були укладені договори про внесення змін № 1 та № 2 відповідно до договору поруки від 04.09.2012.

Суди встановили, що між кредитором, відповідачем-1 і відповідачем-2 були укладені додаткові угоди, згідно з якими внесено зміни до основних договорів (кредитних договорів), і збільшено відповідальність поручителя. При цьому поручителя про внесення таких змін повідомлено не було, його письмової згоди на зазначене немає.

Так, суди попередніх інстанцій установили, що згідно з договорами про внесення змін від 20.01.2015 до кредитних договорів відповідачі без згоди позивача як поручителя внесли зміни до кредитних договорів, що призвело до збільшення відповідальності поручителя і мало прояв у встановленні додаткової підстави для застосування підвищеної на 2 % процентної ставки за кредитами, а також у встановленні додаткової підстави для дострокового погашення заборгованості за кредитами.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок укладення між відповідачами договорів про внесення змін до кредитних договорів без згоди позивача як поручителя відбулося збільшення його відповідальності, що виявилося у встановленні додаткової підстави для застосування підвищеної процентної ставки за кредитами, а також у встановленні додаткової підстави для дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Скасовуючи вказане рішення суду в частині задоволення позовних вимог про припинення солідарних зобов'язань позивача за договорами про відкриття кредитних ліній та приймаючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд, свій висновок мотивував відсутністю правових підстав для задоволення позову у цій частині. При цьому апеляційний суд вказав на те, що припинення солідарного зобов'язання позивача за кредитними договорами є наслідком припинення поруки в порядку частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, що охоплюється та ефективно забезпечується задоволенням позовної вимоги про визнання припиненим договору поруки. Також апеляційний суд послався на те, що рішення суду у справі № 910/24880/15 є несумісним з гарантіями статті 14 Конвенції, та воно перебуває в залежності від наявності всіх умов правомірного втручання держави в право мирного володіння поручителя у формі позбавлення такого права. З іншими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодився.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Із змісту касаційної скарги вбачається, що Банк фактично оскаржує судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення позовної вимоги про визнання припиненим договору поруки від 04.09.2012.

За змістом статей 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтею 559 цього Кодексу (у редакції, чинній на час звернення до суду у жовтні 2015 року) порука припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Проте, у випадку наявності рішення суду, яке набрало законної сили, та яким задоволено вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень статті 559 Цивільного кодексу України немає.

Такий висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 372/633/14-ц, від 21.02.2018 у справі № 490/7570/15-ц, від 28.02.2018 у справі № 761/2817/16-ц, від 21.02.2018 у справі № 756/11318/15-ц, від 05.03.2018 у справі № 331/6384/16-ц, від 21.03.2018 у справі № 646/9491/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 317/503/16-ц, від 23.05.2018 у справі № 357/6457/15-ц, від 24.05.2018 у справі № 752/539/16-ц, від 11.07.2018 у справі № 761/39525/16-ц.

Як убачається із матеріалів справи, Банк під час розгляду справи неодноразово наголошував на те, що згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 10.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 у справі № 910/24880/15, солідарно стягнуто з ТОВ "Коксотрейд" та ПАТ "Харківський коксовий завод" на користь Банку 3 370 554,00 доларів США боргу за кредитом, 241 359,86 доларів США процентів за користування кредитом.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2018 у наведеній справі № 910/24880/15 вказані судові рішення попередніх інстанцій скасовані в частині солідарного стягнення з відповідачів 241 359,86 доларів США процентів за користування кредитом та в цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині стягнення заборгованості за кредитом судові рішення залишено без змін.

Здійснюючи аналіз висновків суду апеляційної інстанції про те, що застосування судових висновків зі справи № 910/24880/15 для вирішення спору у даній справі, є несумісним з гарантіями статті 14 Конвенції, оскільки у такому випадку вбачається неправомірне втручання держави в право мирного володіння поручителя своїм майном, слід дійти висновку, що дослідження одних і тих самих обставин у різних справах не гарантує дотримання принципу правової визначеності та не може вважатися втручанням держави в право мирного володіння поручителя своїм майном.

Так, однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Подібну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 зі справи № 373/2054/16-ц.

Отже, якщо у зазначеній справі № 910/24880/15 стосовно солідарного стягнення заборгованості за кредитами вже було визначено судовими рішеннями наявність у сторін прав і обов'язків за кредитами та порукою, тому у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, суд не може по іншому визначати їх, оскільки у такому випадку було б порушено принцип правової визначеності, і за вказаних обставин вже було визначено судами обсяг відповідальності позивача у справі, що переглядається у касаційному порядку. Тому відсутні правові підстави вважати, що у даній справі має місце втручання держави в його, як поручителя, право мирного володіння своїм майном.

При цьому слід зазначити, що вирішуючи спір у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, суд будь-якої інстанції не наділений процесуальною можливістю вносити зміни у судове рішення, прийняте у справі № 910/24880/15 стосовно солідарного стягнення заборгованості за кредитами, враховуючи що останнє підлягає виконанню, у тому числі із можливість примусового його виконання.

З урахуванням викладеного, доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі про те, що обсяг відповідальності боржника у спірних правовідносинах не збільшився, не можуть бути покладені в основу цієї постанови для скасування судових рішень в оскарженій частині.

Між тим у справі, яка переглядається, суди не з'ясували всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та не дали належної оцінки доводам Банку щодо наявності судових рішень про стягнення з позивача як поручителя заборгованості за кредитним договором.

Разом з цим саме під час вирішення спору про стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором сторони, виходячи з принципу змагальності, повинні доводити припинення поруки, чи навпаки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Об'єднаної палати Верховного Суду від 23.11.2018 у справі № 922/5787/15, відступати від якої колегія суддів правових підстав не вбачає.

При цьому слід зазначити, що судами не досліджувалося питання про те, за якими конкретно договорами у справі № 910/24880/15 мало місце солідарне стягнення заборгованості. Отже судами порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до положень статті 310 частини 3 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.

За вказаних обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З врахуванням викладеного, доводи відзиву на касаційну скаргу щодо необґрунтованості останньої, не знайшли повного підтвердження.

Частиною 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином за наявності допущених судами порушень вказаних вимог законодавства, виходячи із того, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду та додатково перевіряти докази, судові рішення в зазначеній частині, що оскаржена, підлягають скасуванню, а справу в цій частині належить передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід дослідити наявні у справі докази, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому відповідно до вимог частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України не переглядаються.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк" задовольнити частково.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 31.05.2018 у справі №922/5740/15 в частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" та до Приватного акціонерного товариства "Термолайф" скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2018 у справі Господарського суду Харківської області №922/5740/15 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов