ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р. Справа№ 910/23913/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Чорногуза М.Г.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 13.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Липського Павла Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 ( повний текст рішення підписано 15.03.2017)

у справі № 910/23913/16 (суддя Босий В.П.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Липського Павла Володимировича

до Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"

про стягнення 3 563 710,46 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року Фізична особа - підприємець Липський Павло Володимирович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (далі - відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що відповідач неправомірно та безпідставно прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна №УА130269 від 13.04.2016.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі №910/23913/16 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що рішення Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з неповідомленням страхувальником страховика про зміну ступеня ризику прийнято відповідно до вимог закону, правил страхування та умов укладеного сторонами договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Липський Павло Володимирович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що відповідно до п. 12.2 договору відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та прийняв рішення у термін більше десяти робочих днів. Крім того, апелянт вказує, що п. 12.1.1-12.1.6 договору передбачає надання конкретно визначеного переліку документів, які повинні бути і які були надані відповідачем. Також, звертає увагу, що договір не передбачає дії страховика по витребуванню страховою компанією інформації з компетентних органів.

Апелянт також наголошує, що зміна страхового ризику не відбулася, оскільки згідно з п. 1.12 правил вимагання, не є страховим випадком, перелік яких є вичерпним. Більш того, зазначає, що апелянта, як учасника кримінального процесу, у відповідності до ст. 222 КПК України, було попереджено про заборону розкриття відомостей досудового розслідування зумовлена особливостями кримінального провадження.

Крім того, апелянт зазначає, що 13.02.2017 досудове розслідування закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв'язку із відсутністю у діянні невстановлених слідством осіб складу кримінального правопорушення. Тобто, на думку позивача, дії невстановлених слідством осіб не завдали і не могли завдати шкоду застрахованому майну.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що після отримання відомостей, наданих Дарницьким УП ГУНП у м. Києві листом за в № 12721/16 від 30.09.2016, 03.10.2016 ПАТ «СК «Країна», складено страховий акт та направлено страхувальнику лист №10000 про відмову у виплаті страхового відшкодування, тобто, відповідно до п.п. 12.2-12.3 договору строк на складання акту не було пропущено.

Крім того, відповідач вказує, що пунктом 11.3.8 договору передбачено, що страховик має право самостійно з'ясовувати причини та обставини страхового випадку та надавати запити у відповідні органи, які можуть володіти інформацією про причини та обставини страхової події.

Стосовно тверджень апелянта, що зміна страхового ризику не відбулася, оскільки вимагання не є страховим випадком, відповідач зазначає, що згідно із пунктом 4.1.5 договору страховим ризиком є навмисні дії третіх осіб. Частина 2 ст. 189 Кримінального кодексу України, за якою було порушено провадження по факту подій 05.05.2016, передбачає відповідальність за вимагання, вчинене з пошкодженням чи знищенням майна, що відповідно є страховим ризиком «навмисні дії третіх осіб». Також, згідно з п. 11.2.2 договору та п. 2 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов'язаний при укладанні договору надавати страховику інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику та надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику. Однак, страхувальник не проінформував ПАТ «СК «Країна» про вимагання.

Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна" звертає увагу, що згідно з витягом з кримінального провадження №004975 досудове розслідування закрито 13.02.2017 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Тобто, на думку відповідача, факт вчинення дій апелянтом не спростовано.

Більш того, відповідач наголошує, що невжиття страхувальником заходів, які б збільшили рівень охорони приміщення, де знаходилось застраховане майно, після інциденту 05.05.2016 свідчать про порушення страхувальником п. 11.2.8 та п. 5.1.7 договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Хрипун О.О., Чорна Л.В. поновлено Фізичній особі-підприємцю Липському Павлу Володимировичу строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Липського Павла Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/23913/16 до провадження, розгляд справи призначено на 16.08.2017.

Розгляд справи неодноразово відкладався та змінювався склад колегії.

23.08.2017 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представник позивача подав додаткові пояснення до апеляційної заяви, в якій вказав, що в результаті грабежу апелянту заподіяно шкоди у вигляді крадіжки килимів у кількості 28 шт. балансовою вартістю 3 599 707,54 грн. та просив стягнути з відповідача на користь апелянта суму страхового відшкодування у розмірі 3 514 170,44 грн.

15.09.2017 та 13.10.17 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представник відповідача надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що апелянтом не надано жодного пояснення та доказу того, що балансова вартість викрадених товарів складена на дату настання страхового випадку - 08.07.2016. Натомість копія протоколу інвентаризаційної комісії датована 11.07.2016, де вказана балансова вартість товарів саме на 11.07.2016. Тобто, на думку відповідача, наданий додатковий доказ на підтвердження обґрунтування ціни позову не є належним доказом, оскільки така балансова вартість товарів вказана не на дату настання страхового випадку. Також, вказав, що позивач не врахував вимоги Правил страхування, відповідно до яких балансова вартість товару повинна бути зазначена з врахуванням амортизації (зносу).

У судовому засіданні 22.11.2017 представники позивача надали суду заяви про призначення у справі судової економічної експертизи, в яких міститься перелік запропонованих на вирішення експертизи питань.

Обгрунтовуючи заявлені клопотання представники ФОП Липського П. В. зазначили, що оскільки не володіють спеціальними знаннями в галузі бухгалтерського обліку, фінансів, аудиту, ревізії та економічного аналізу, тому для повного та всебічного з'ясування всіх обставин у даній справі існує необхідність у проведенні судової економічної експертизи стосовно суми страхового відшкодування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі №910/23913/16 призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, апеляційне провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

Київський науково-дослідний інститут судових експертиз супровідним листом №438/18-45/1618/18-45 від 28.09.2018 надіслав до Київського апеляційного господарського суду матеріали справи №910/23913/16 разом з висновком експерта за результатами проведення судово - економічної експертизи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 прийнято апеляційну скаргу до провадження в складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Тищенко А.І., судді: Скрипка І.М., Михальська Ю.Б., поновлено апеляційне провадження у справі № 910/23913/16 та справу призначено до розгляду на 15.01.2019.

Згідно із витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.012019, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Скрипки І.М., справу №910/23913/16 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Тищенко А.І., судді: Чорногуз М.Г., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/23913/16 в складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя -Тищенко А.І., судді: Чорногуз М.Г., Михальська Ю.Б., розгляд справи призначено на 13.02.2019.

Позиція суду апеляційної інстанції щодо призначеної та проведеної судової експертизи у даній справі

01.11.2018 до Київського апеляційного господарського суду надійшов висновок судового експерта від 28.09.2018 № 438/18-45/1618/18-45 за результатами проведення судово-економічної експертизи разом з матеріалами даної справи та надано наступний висновок судовим експертом Маркіною О.О.:

1) За даними обліку Фізичної особи-підприємця Липського Павла Володимировича, балансова вартість викраденого майна (килимів), яка дорівнює ціни придбання, на дату настання страхового випадку - 08.07.2018 становить 3 599 707,54 грн.;

2) Сума страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна №УА130269 від 13.04.2016, укладеним між Фізичною особою-підприєцем Липським Павлом Володимировичем та Публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Країна", внаслідок події (страхового випадку), що сталася 08.07.2016, розрахунково становить 3 563 710,46 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що наданий висновок судово-економічної експертизи повністю співпадає із сумою страхового відшкодування заявленою у позовній вимозі Фізичної особи-підприємця Липського Павла Володимировича та є правильним.

Позиції учасників справи

Представники позивача у судовому засіданні підтримували доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

13.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (далі - страховик) та Фізичною особою-підприємцем Липським Павлом Володимировичем (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування майна №УА130269 (далі - договір) (т. 1; а.с. 15-25).

Відповідно до п. 1 договору страховик бере на себе зобов'язання при настанні страхового випадку відшкодувати страхувальнику нанесену матеріальну шкоду відповідно до умов цього договору та в межах страхової суми, а страхувальник зобов'язався сплачувати страхову премію у визначеному договором розмірі та у встановлені договором строки.

Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що предметом страхування за цим договором є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням, розпорядженням застрахованим майном, а саме: товару в магазині «Килими Кашміру» (килими). Перелік та вартість килимів визначено згідно з програмою обліку страхувальника, загальною вартістю 8 553 710,80 грн. Перелік застрахованого майна і його вартість є частиною цього договору. Застраховане майно знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське Шосе, буд. 56 та використовується за призначенням.

Згідно із п. 4.1 договору страховим випадком є факт нанесення збитків страхувальнику внаслідок знищення, пошкодження або втрати зазначеного в п. 3.1 майна внаслідок настання страхових випадків, зокрема до яких пунктом 4.1.4 договору віднесено таємне викрадення застрахованого майна (крадіжка), поєднаної з проникненням у приміщення та відкрите викрадення застрахованого майна (грабіж).

Страхова сума за цим договором погоджена у розмірі оціночної вартості майна, зазначеного у п. 3.1 договору, та складає 8 553 711 грн. (п. 7.2 договору).

Приписами пунктів 9.2, 9.3 договору передбачено, що загальна сума страхової премії за цим договором складає 20 529 грн. та підлягає сплаті згідно з графіком платежів.

Згідно із п. 10.1 договору встановлено період страхування з 12:00 год. 13.04.2016 по 00:00 год. 12.04.2017.

08.07.2016 слідчим Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за заявою Липського Павла Володимировича внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань запис №0007605, відповідно до якого 08.07.2016 об 11 год. 11 хв. за адресою: м. Київ, Харківське Шосе, 56, у магазині килимів невідомі особи із застосуванням насильства відкрито заволоділи товаром (килимами), які належать Липському П. В.

Згідно з повідомленням про настання випадку №4216 від 11.07.2016 позивачем було письмово повідомлено відповідача про настання страхового випадку за договором.

11.07.2016 представниками сторін складено акт огляду місця події/пошкодженого майна.

15.07.2016 листом №4578 відповідачем зобов'язано позивача надати відповідні документи та пояснення для встановлення причин, обставин та розміру збитків. Відповідь на вказаний лист надано позивачем листом від 21.07.2016.

08.08.2016 листом №8174 відповідач додатково просив позивача надати відповідні документи та інформацію. У відповідь на даний лист позивач направив лист №414/14 від 17.08.2016.

03.10.2016 Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» складено страховий акт №36/40592/2.1.9., 2.1.10, згідно з яким відповідачем відмовлено у виплаті страхового відшкодування Фізичній особі-підприємцю Липському П. В.

У листі №10000 від 03.10.2016 відповідач повідомив позивача, що згідно з листом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за вх. №12721/16 від 30.09.2016 слідчим відділом Дарницького управління поліції проводиться розслідування за заявою Липського П. В. у кримінальному провадженні №004975, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2016, з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна). У ході досудового розслідування було встановлено, що 05.05.2016 близько 12 год. 30 хв. за адресою: м. Київ, Харківське Шосе, 56 невстановлені особи чинили дії, що можуть мати ознаки вимагання. Посилаючись на неповідомлення страховика про зміну ступеня ризику та надання недостовірної інформації про об'єкт страхування, відповідачем було зазначено про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. п. 12.8.2, 12.8.7 п. 12.8 договору.

25.10.2016 позивачем направлено відповідачу претензію про виплату страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн., яку залишено Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» без задоволення.

Спір у справі виник у зв'язку із неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача у виплаті страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Пунктом 4 частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором страхування, який підпадає під правове регулювання глави 67 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України, параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України та положень Закону України «Про страхування».

Відповідно до статті 16 Закону України „Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальникові, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з статтею 354 Господарського кодексу України та статтею 979 Цивільного кодексу України, якими визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільним страхуванням є страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.

Страховим випадком визнається подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику (ст. 8 Закону України „Про страхування").

За змістом пунктів 2, 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору позивач підтвердив, що його ознайомлено з «Правилами добровільного страхування майна» Страхової компанії «Країна» (далі - Правила) та зобов'язався їх виконувати.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про настання страхового випадку №4216 від 11.07.2016 позивачем було подано відповідачу з дотриманням встановленого підпунктом 11.2.16 договору строку, а саме не пізніше двох робочих днів з дня настання страхової події.

Пунктом 12.2 договору передбачено, що протягом десяти робочих днів після одержання всіх необхідних документів для підтвердження факту настання страхового випадку та визначення розміру збитку страховик складає страховий акт з визначенням розміру збитків і в термін десяти робочих днів після складання страхового акта здійснює виплату страхового відшкодування страхувальнику (вигодонабувачу), або приймає обґрунтоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, або у випадку об'єктивної необхідності проведення додаткових заходів з розслідування обставин страхового випадку відстрочує виплату, але не довше ніж на два місяці, і після закінчення цього терміну приймає одне з вищезазначених рішень.

Згідно із п. 12.3 договору про прийняття рішення, передбаченого пунктом 12.2 договору, страховик повідомляє страхувальника у термін десяти робочих днів у письмовій формі з обґрунтуванням причин.

Згідно зі страховим актом №36/40592/2.1.9.,2.1.10 від 03.10.2016 та листом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» №10000 від 03.10.2016, відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу на підставі п. п. 12.8.2, 12.8.7 п. 12.8 договору. Зазначений акт направлено позивачу 03.10.2016.

Як вбачається із матеріалів справи, вказане рішення прийнято Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» на підставі відомостей, наданих Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві у листі за вх. №12721/16 від 30.09.2016.

Отже, відповідач не порушив строк складання страхового акту встановленого пунктом 12.2 договору (протягом десяти робочих днів після одержання всіх необхідних документів), та не порушив строк повідомлення страховика про прийняте рішення, передбаченого пунктом 12.3 договору (у термін десяти робочих днів).

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику ( п. 2 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України).

Аналогічний обов'язок страхувальника передбачено у підпункті 11.2.2 пункту 11.2 договору та підпункті 10.2.2 пункту 10.2 Правил.

Приписами пункту 1.12 Правил зміною ризику настання страхового випадку (зміною ризику) є збільшення або зменшення ймовірності знищення, пошкодження або втрати застрахованого майна внаслідок страхових ризиків, визначених договором страхування.

Сторони у пункті 12.8.7 договору передбачили, що страховик має право відмовити страхувальнику у виплаті страхового відшкодування у випадку, якщо страхувальник не повідомив страховику про зміну ступеня ризику чи про виникнення збитку.

Суд першої інстанції встановив, що 06.05.2016 слідчим слідчого відділу Дарницького управління поліції за заявою Липського Павла Володимировича внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань запис про кримінальне провадження №004975 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна). Зі змісту листа Дарницького управління поліції Головного управління поліції у місті Києві №15642/125/48-2016 від 30.09.2016 та витягу з кримінального провадження №004975 вбачається, що 05.05.2016 близько 12 год. 30 хв. за адресою: м. Київ, Харківське Шосе, 56, невстановлені особи вчинили дії, що можуть мати ознаки вимагання.

Проте, у письмових поясненнях від 19.07.2016 стосовно страхового випадку, наданих відповідачу, позивач вказав, що про подібні випадки або випадки, пов'язані з протиправними діями третіх осіб, йому невідомо. У письмових поясненнях від 22.02.2017, наданих суду, позивачем зазначено, що дійсно 05.05.2016 невстановлені особи вимагали у працівників позивача грошові кошти на проведення антитерористичної операції, однак жодних протиправних дій щодо застрахованого майна не було.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, матеріалами справи підтверджується, що під час дії договору за місцем страхування, яке є місцем знаходження застрахованого майна, а саме за адресою: м. Київ, Харківське Шосе, 56, невстановленими особами були вчинені протиправні дії, про які позивач був обізнаний та про які повідомив правоохоронний орган. Кримінальне провадження №004975 було розпочато за ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна).

Проте, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження тверджень про те, що вимагання було здійснено невстановленими особами з метою отримання грошових коштів на проведення антитерористичної операції, а не з метою пошкодження або заволодіння майном. Також, посилання на обов'язок не розголошувати обставини слідства не є підставою звільнення позивача від обов'язку доказування обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог у господарському спорі.

Суд першої інстанції зазначив, що неправомірні дії були здійснені безпосередньо за місцем знаходження застрахованого майна, а тому можуть бути розцінені як обставини, що впливають на страховий ризик, а саме збільшують ймовірність знищення, пошкодження або втрати застрахованого майна внаслідок страхових ризиків, визначених договором страхування.

Також, виходячи зі змісту п. 12.8.7 договору страхувальник зобов'язаний був повідомляти про будь-які зміни страхового ризику (як у бік збільшення, так і у бік зменшення), тому визначальним для прийняття рішення про відмову у здійсненні страхової виплати є сам факт зміни ступеня ризику.

Щодо тверджень апелянта, що зміна страхового ризику не відбулася, оскільки згідно з п. 1.12 правил вимагання, не є страховим випадком, перелік яких є вичерпним, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно із пунктом 4.1.5 договору страховим ризиком є навмисні дії третіх осіб. Частина 2 ст. 189 Кримінального кодексу України, за якою було порушено провадження по факту подій 05.05.2016, передбачає відповідальність за вимагання, вчинене з пошкодженням чи знищенням майна, що відповідно є страховим ризиком «навмисні дії третіх осіб».

Посилання апелянта про те, що факт відсутності будь-яких протиправних дій щодо застрахованого майна підтверджується прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю події злочину, є безпідставними, оскільки згідно з витягом з кримінального провадження №004975 досудове розслідування закрито 13.02.2017 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Отже, місцевий господарський суд правильно вказав, що самого факту вчинених дій позивачем не спростовано.

Стосовно тверджень апелянта про відсутність у відповідача повноважень робити запити до слідчого органу, суд вказує, що сторони у пункті 11.3.8 договору встановлили, що страховик має право самостійно з'ясовувати причини та обставини страхового випадку та надавати запити у відповідні органи, які можуть володіти інформацією про причини та обставини страхової події.

Судом першої інстанції враховано, що частина 1 статті 991 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави для відмови страховиком у здійсненні страхової виплати, не містить такої підстави як неповідомлення страховика про зміну ступеня ризику.

Частиною 2 ст. 991 Цивільного кодексу України визначено, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Отже, сторонами у договорі було передбачено іншу, ніж встановлено законом, підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, яка закону не суперечить, а навпроти узгоджується з обов'язком страхувальника повідомляти про будь-які зміни страхового ризику (п. п. 11.2.2 п. 11.2 договору, п. п. 10.2.2 п. 10.2 Правил, п. 2 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України).

Позивач та відповідач при укладенні договору погодили усі його істотні умови, підписали його та скріпили печатками, вчинили дії, спрямовані на його виконання. Договір є укладеним, не визнаний недійсним, у зв'язку з чим є обов'язковим для виконання сторонами.

З огляду на вказане вище, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з неповідомленням страхувальником страховика про зміну ступеня ризику прийнято відповідно до вимог закону, правил страхування та умов укладеного сторонами договору.

Таким чином, з огляду на недоведення позивачем неправомірності прийнятого відповідачем рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, враховуючи встановлення судом факту зміни ступеня страхового ризику під час дії договору страхування, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Липського Павла Володимировича до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Також, висновок судово-економічної експертизи не приймається судом до уваги, оскільки не має значення для справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, порушено не відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 3 563 710,46 грн. не підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Липського Павла Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/23913/16 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/23913/16 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Липського Павла Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/23913/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 у справі № 910/23913/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/23913/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 21.02.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді М.Г. Чорногуз

Ю.Б.Михальська