ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Справа№ 911/604/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

ОСОБА_1

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від прокуратури ОСОБА_2;

від позивача не з`явились;

від відповідача 1 не з`явились;

від відповідача 2 ОСОБА_3;

від третьої особи на стороні позивача ОСОБА_4;

від третьої особи 1 не з`явились;

від третьої особи 2 не з`явились;

від третьої особи 3 не з`явились;

від третьої особи 4 ОСОБА_5,

ОСОБА_6;

від третьої особи 5 ОСОБА_7;

розглянувши апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства Український професійний банк

на рішення Господарського суду Київської області від 16.08.2018

(повний текст рішення складено 14.09.2018)

у справі №911/604/18 (суддя Саванчук С.О.)

За позовом Першого заступника прокурора Київської області

в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю Віслабудінвест,

2. публічного акціонерного товариства Український професійний банк,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_8 підприємство Бориспільське лісове господарство,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. товариство з обмеженою відповідальністю

Холдингова фірма Експотрейд,

2. дочірнє підприємство Молочні продукти,

3. товариство з обмеженою відповідальністю

Компанія з управління активами Практика,

4. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

5. Національний банк України

про визнання недійсним державного акту на право власності, договору іпотеки, визнання права відсутнім та витребування земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою до ТОВВіслабудінвест та ПАТУкраїнський професійний банк про визнання недійсним державного акту на право власності, договору іпотеки, визнання права відсутнім та витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності у зв`язку з чим виданий державний акт на право власності підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка витребуванню на користь держави. Також прокурор зазначає, що оскільки при набутті права приватної власності на вищевказану земельну ділянку лісового фонду допущено суттєві порушення вимог законодавства, відповідач1, який у подальшому передав її банку в іпотеку, на момент укладання іпотечного договору не мав права власника на розпорядження землею, таким чином на думку прокурора підлягає визнанню недійсним також договір іпотеки від 05.01.2012 року №28.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обставини, покладені в обґрунтування позовних вимог були встановлені в межах кримінального провадження №0000023 від 21.11.2012 року, досудове розслідування за яким здійснюється Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ст. 364, ч. 2, ст. 366, ч. 4, ст. 190 Кримінального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.08.2018 року у справі №911/604/18 позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним державний акт серія ЯИ №621593 на право власності на земельну ділянку площею 41 га з кадастровим номером :02:001:0416, що розташована на території Гірської сільської ради Бориспільського району для ведення підсобного сільського господарства, який виданий ТОВВіслабудінвест.

Визнано недійсним договір іпотеки від 25.02.2011 року №1415, укладений між ПАТУкраїнський професійний банк та ТОВВіслабудінвест щодо передачі в іпотеку земельної ділянки площею 41 га, кадастровий номер :02:001:0416, що розташована на території Гірської сільської ради Бориспільського району для ведення підсобного сільського господарства.

Визнано відсутнім право ТОВВіслабудінвест на земельну ділянку площею 41 га, кадастровий номер :02:001:0416, що розташована на території Гірської сільської ради Бориспільського району для ведення підсобного сільського господарства.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зміна цільового призначення спірних земельних ділянок відбулась з порушенням частини 1 статті 20 та статті 207 Земельного кодексу України, а саме - без прийняття компетентним органом відповідного рішення та без нарахування і сплати втрат лісогосподарського виробництва у звязку з вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність спірної земельної ділянки як окремого обєкта речового права, що відсутні докази того, що цю частину земельної ділянки Державного підприємства Бориспільське лісове господарство за кадастровим номером :03:001:0002 загальною площею 326,8037 га з цільовим призначенням для лісогосподарського виробництва, взагалі виділяли як окремий обєкт права, оскільки відомості про наявність у неї кадастрового номеру не підтвердились, рішення будь-яких органів держави чи місцевого самоврядування щодо такого виділення відсутні.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПАТУкраїнський професійний банк подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 16.08.2018 року у справі №911/604/18 та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає дійним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується не на доказах, а виключно на припущеннях позивача, які викладені у позовній заяві. Як стверджує скаржник, відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» договір купівлі-продажу міг бути посвідчений будь-яким нотаріусом України. Також апелянт зазначає, що саме лише посилання на відсутність відомостей щодо заповнення і видачі державного акту ЯЖ№263031 жодним чином не підтверджує того факту, що такий акт не видавався. На думку апелянта лист ДП «Бориспільский лісгосп» в якому останнє зазначає, про належність спірної земельної ділянки до земель лісового господарства не є належним доказом, оскільки останнє не є компетентним органом, що наділений повноваженнями експертів.

Й наостанок апелянт стверджує, що місцевим господарським судом не вирішено питання щодо відшкодування ПАТ «УПБ» збитків, що наносить останньому значну матеріальну шкоду та порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2018 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2018 року у справі №911/604/18 апеляційну скаргу ПАТУкраїнський професійний банк на рішення Господарського суду Київської області від 16.08.2018 року у справі №911/604/18 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТУкраїнський професійний банк на рішення Господарського суду Київської області від 16.08.2018 року у справі №911/604/18, зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 16.08.2018 року у справі №911/604/18 та призначено розгляд справи на 31.01.2019 року.

26.12.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 року розгляд справи №911/604/18 відкладено на 14.02.2019 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 року розгляд справи відкладено на 21.02.2019 року.

В судовому засіданні 21.02.2019 року представник відповідача 2 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Прокурор надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник третьої особи на стороні позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники третьої особи 4 та третьої особи 5 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представники позивача, відповідача 1, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3 в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомленні належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 263031 від 21.12.2009 року, Товариство з обмеженою відповідальністю Холдингова фірма Експотрейд було власником земельної ділянки площею 41 га (кадастровий номер :02:001:0416) для ведення підсобного сільського господарства в адміністративних межах Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2009 року № 36. (т.1, а.с. 43).

У подальшому, спірну земельну ділянку відчужено на користь Дочірнього підприємства Молочні продукти на підставі договору купівлі-продажу № 639 від 30.03.2010 року. (т.1, а.с. 39-40).

31.03.2010 року Дочірнє підприємство Молочні продукти відчужило спірну земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Практика на підставі договору купівлі-продажу № 768. (т.1, зворот а.с. 40-41).

Відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки від 31.03.2010 року ТОВ Молочні продукти передало, а ТОВ Компанія з управління активами Практика прийняло земельну ділянку площею 41,0000 га кадастровий номер, якої :02:001:0416, розташованої на території Гірської сільської ради Бориспільського району, Київської області. (т.1, а.с. 42).

В матеріалах справи наявний державний акт на право власності серія ЯИ № 621593 від 08.07.2010 року виданий Товариству з обмеженою відповідальністю Віслабудінвест, зі змісту якого вбачається, що підстава набуття власності є договір купівлі-продажу № 2208 від 27.04.2010 року. (т.1, зворот а.с. 43-44).

Також, в матеріалах справи наявний іпотечний договір № 1415 від 25.02.2011 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Віслабудінвест та Публічним акціонерним товариством Український професійний банк відповідно до умов, якого відповідач 1 надав в іпотеку відповідачу 2 спірну земельну ділянку. (т.1, а.с. 46-47).

Іпотечний договір укладено в забезпечення виконання грошового зобовязання за договором траншевої кредитної лінії № 414 від 25.02.2011 року.

24.03.2014 року Публічне акціонерне товариство Український професійний банк відповідно до договору застави майнових прав № 19/№МП передало в заставу Національному банку України майнові права за договором про відкриття траншевої лінії № 414 від 25.02.2011 року. (т.1, а.с. 145-153).

28.05.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 348 Про віднесення Публічного акціонерного товариства Український професійний банк до категорії неплатоспроможних.

29.05.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації.

Як зазначає прокурор спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, що підтверджується листами ДП Бориспільське лісове господарство № 120 від 07.04.2015 року (т.1, а.с. 48) та № 89 від 08.02.2018 року (т.1, а.с. 49), оскільки вона розміщена в кварталі № 8 на території Гірської сільської ради Бориспільського району у межах земельної ділянки лісгоспу.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до листа №89 від 08.02.2018 року ДП Бориспільське лісове господарство зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0416 не значиться в Публічній кадастровій карті України, а також у підприємства відсутні відомості щодо вказаної земельної ділянки.

Також, в позовній заяві прокуратура зазначає, що за інформацією Київського обласного нотаріального архіву від 16.02.2018 року №01-17-359, Бориспільської районної нотаріальної контори від 01.02.2018 року №118/01-16 приватні нотаріуси, які здійснювали приватну та державну нотаріальну діяльність по Бориспільському районному нотаріальному округу упродовж 2009 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2009 року за №38 не посвідчувались.

Прокурором також долучено лист № 89/01-16 від 07.07.2015 року, яким ОСОБА_9 повідомив, що договори купівлі-продажу земельних ділянок від 12.04.2009 року №36, 38 не посвідчувались. (т.1, а.с. 88).

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що державний акт серії ЯЖ № 263031 як документ суворої звітності, взагалі не був виданий у встановленому законом порядку: не передавався до Бориспільського районного відділу земельних ресурсів, не видавався та не реєструвався. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що жодних рішень про вилучення спірної земельної ділянки із лісового фонду та у постійного землекористувача не приймалось, ТОВ Холдингова фірма Експотрейд не набуло необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо спірної земельної ділянки, у звязку з чим, не могло відчужувати її третім особам, а тому оспорюваний договір іпотеки підлягає визнанню недійсним.

Проте, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд зробив передчасний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, наведені положення законодавства визначають об'єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15, від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16.

Відповідно до положень статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами частини 1 статті 55 Земельного кодексу України, що кореспондується зі статтею 5 Лісового кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до частини 1 статті 57, частини 1, пункту ґ частини 4 статті 84 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2, 9, 10 статті 149 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 08.02.2006 № 3404-ІV, чинній на момент виникнення досліджуваних відносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінет Міністрів України, Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно з статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів.

Відповідно до статті 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до приписів Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

У порядку статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження майном належать власнику.

Згідно з частинами 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з приписами статті 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до вимог статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог частини 1 статті 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із ч.3 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Отже, предметом даного позову є земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0416, розташованої на території Гірської сільської ради Бориспільського району, Київської області.

Як було зазначено вище, відповідно до державного акту на право власності серія ЯИ № 621593 від 08.07.2010 року спірна земельна ділянка належить Товариству з обмеженою відповідальністю Віслабудінвест.

Як зазначає прокуратура, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, що підтверджується державним актом серія ІІ-КВ № 003003, виданим 04.06.2004 року на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації № 302 від 15.04.2004 року щодо земельної ділянки площею 326.8037 га з кадастровим номером: :02:001:00002. (т.1, а.с. 73-74).

Також, в підтвердження того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності прокурор посилається на листи ДП Бориспільське лісове господарство № 120 від 07.04.2015 року та № 89 від 08.02.2018 року. (т.1, а.с. 48-49).

Проте, колегія суддів відхиляє зазначені доводи та вважає їх необґрунтованими оскільки зі змісту державного акту серія ІІ-КВ № 003003, виданим 04.06.2004 року вбачається, що ДП «Бориспільський лісгосп» у 2004 році належала земельна ділянки площею 326.8037 га з кадастровим номером: :02:001:00002.

Зі змісту листа №120 від 07.04.2015 року не вбачається, що мова йде саме про земельну ділянку з :02:001:0416, розташованої на території Гірської сільської ради Бориспільського району, Київської області.

А в листі №89 від 08.02.2018 року мова йде про земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0416, розташованої на території Гірської сільської ради Бориспільського району, Київської області, проте підприємством зазначено, що в Публічній кадастровій карті України не значиться спірна земельна ділянка.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт визнання спірної земельної ділянки де земель лісогосподарського призначення. Так, зокрема відсутні будь-які висновки експертів, які б підтверджували накладення земельної ділянки, яка належить відповідачу 1 із земель 8 кварталу Вишенківського лісництва, яка знаходиться в користуванні ДП «Бориспільський лісгосп».

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що прокуратурою не доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності та належить ДП «Бориспільський лісгосп».

Також, колегія суддів зазначає, що державний акт ЯИ №621593 виданий 08.07.2010 року управлінням Держкомзему у Бориспільському районі Київської області, зареєстрованого 08.07.2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №57 є правовстановлюючим документом, що видавався на підставі рішення відповідного органу (правочину), тому вимога про визнання недійним акту є похідною і залежить від доведення недійсності договору купівлі-продажу, на підставі якого був виданий акт.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обставини, покладені в обґрунтування позовних вимог були встановлені в межах кримінального провадження №0000023 від 21.11.2012 року, досудове розслідування за яким здійснюється Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ст. 364, ч. 2, ст. 366, ч. 4, ст. 190 Кримінального кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як розяснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обовязковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у звязку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обовязковість виконання усіма субєктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 Совтрансавто-Холдінг проти України, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 Брумареску проти Румунії встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що в рамках вищезазначеного кримінального провадження відкритого у 2012 році наявний вирок суду, який набрав законної сили та яким встановлено факт набуття ТОВ «Холдингова компанія «Експотрейд» право власності на спірну земельну ділянку з порушенням норм чинного законодавства України.

Окрім цього колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції передчасно взяв до уваги посилання прокуратури, що за інформацією Київського обласного нотаріального архіву від 16.02.2018 року №01-17-359, Бориспільської районної нотаріальної контори від 01.02.2018 року №118/01-16 приватні нотаріуси, які здійснювали приватну та державну нотаріальну діяльність по Бориспільському районному нотаріальному округу упродовж 2009 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2009 року за №38 не посвідчувались.

Відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про нотаріат» договір купівлі-продажу посвідчується за місцем знаходження будь-якої із сторін договору, а оскільки в державному акті на право власності не земельну ділянку, що посвідчує право власності за ТОВ «Холдингова компанія «Експотрейд» не зазначено другу сторону такого договору, встановити місцезнаходження другої сторони не вбачається за можливим, відтак такий договір міг бути посвідчений будь-яким нотаріусом України.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що прокуратурою взагалі не надано жодних матеріалів стосовно підстав та обставин набуття права власності ТОВ «Холдингова компанія «Експотрейд» спірної земельної ділянки, що виключає можливість вважати, що вказана земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням норм чинного законодавства України.

Посилання прокуратури на лист № 89/01-16 від 07.07.2015 року, яким ОСОБА_9 повідомив, що договори купівлі-продажу земельних ділянок від 12.04.2009 року №36, 38 не посвідчувались колегією суддів також відхиляються оскільки прокуратурою не надано зазначених договорів, для можливості встановити, що вони посвідчені ОСОБА_9

Також, колегія суддів звертає увагу, що місцевий господарський суд в своєму рішенні дійшов висновку про відсутність спірної земельної ділянки як окремого обєкта речового права. Суд першої інстанції також вказав, що відсутні докази того, що цю частину земельної ділянки Державного підприємства Бориспільське лісове господарство за кадастровим номером :03:001:0002 загальною площею 326,8037 га з цільовим призначенням для лісогосподарського виробництва, взагалі виділяли як окремий обєкт права, оскільки відомості про наявність у неї кадастрового номеру не підтвердились, рішення будь-яких органів держави чи місцевого самоврядування щодо такого виділення відсутні.

Вказані висновки суду першої інстанції тільки підвереджують факт недоведеності прокурором, що спірна земельна ділянка взагалі відноситься до земельної ділянки Державного підприємства Бориспільське лісове господарство за кадастровим номером :03:001:0002 загальною площею 326,8037 га.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до наданих прокуратурою доказів не вбачається підстав для визнання договору іпотеки від 25.02.2011 року №1415, укладеного між ПАТУкраїнський професійний банк та ТОВВіслабудінвест щодо передачі в іпотеку земельної ділянки площею 41 га, кадастровий номер :02:001:0416, що розташована на території Гірської сільської ради Бориспільського району для ведення підсобного сільського господарства.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позову є необґрунтованим, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Український професійний банк на рішення господарського суду Київської області від 16.08.2018 року №911/604/18 задовольнити.

2. Рішення господарського суду Київської області від 16.08.2018 року №911/604/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. У задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Товариства з обмеженою відповідальністю Віслабудінвест та Публічного акціонерного товариства Український професійний банк про визнання недійсним державного акту на право власності, договору іпотеки, визнання права відсутнім та витребування земельної ділянки відмовити повністю.»

3. Стягнути з прокуратури Київської області (01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, буд. 27/2, ) на користь Публічного акціонерного товариства Український професійний банк (02660, м. Київ, вул. М.Раскової, 15, ) 10 572 (десять тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні) 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Київської області.

5. Повернути до господарського суду Київської області матеріали справи №911/604/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.02.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

ОСОБА_1