ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2019 року м.Дніпро Справа № 904/2184/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

секретар судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Маленька Л.І., довіреність б/н від 25.01.2019, адвокат;

від відповідача: Кудрявцев А.Л., ордер ДП № 1425/000001 від 27.12.2018, адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка, с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 року, ухвалене суддею Васильєвим О.Ю., повний текст якого складений 19.11.2018 у справі № 904/2184/18

за позовом Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка, с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства "Північтранс", м.Одеса

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта", м.Київ

про стягнення 167 293,90 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство ім. Т.Г. Шевченка (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТДВ "Страхове товариство "Домінанта" та Публічного акціонерного товариства "Північтранс" про стягнення 197 184, 90 грн. збитків, в якій просило стягнути з ТДВ "Страхове товариство "Домінанта" 99 000, 00 грн. - розмір невиплаченої страхової суми; 15 362, 55 грн. - пеня; 7 771, 50 грн. - інфляційні втрати; 1 473, 34 грн. - 3% річних; та з Публічного акціонерного товариства "Північтранс": 67 294, 00 грн. - витрат на ремонт автомобіля, 5 282, 58 грн. - інфляційні втрати та 1000, 93 грн. - 3% річних, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини останнього.

Позовні вимоги обґрунтовані дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої пошкоджено автомобіль Позивача, винним у скоєнні якої відповідно до постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу було визнано водія ОСОБА_3, який працював у ПАТ "Північтранс".

22.08.2018 до канцелярії суду від Позивача надійшла заява про зміну предмета позову (т.2, а.с.1-3), в якій він посилаючись на приписи ч.3. ст. 46 ГПК України, просив стягнути з ПАТ "Північтранс" (далі - Відповідач) на свою користь 167 293,90 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Одночасно просив змінити процесуальний статус страхової компанії, залучивши її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки рішення по даній справі може вплинути на її права та обов'язки. Заява щодо залучення ТДВ "СТД "Домінанта" в якості третьої особи обґрунтована посиланням не те, що ця юридична особа не може виконати свої обов'язки у якості страховика, оскільки позбавлена ліцензії на дану професійну діяльність, виключена із МТСБУ, має численні заборгованості і відкрити виконавчі провадження, тощо.

Ухвалою суду від 28.08.2018 було прийнято заяву позивача про зміну предмету позову, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 року у справі №904/2184/18 (суддя Васильєв О.Ю.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, Селянське (фермерське) господарство ім. Т.Г. Шевченка, звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам та матеріалам справи, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, стягнувши з Відповідача на користь Позивача 167 293,90 грн матеріальної шкоди, з компенсацією судових витрат.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України, оскільки предметом позову є стягнення шкоди з Відповідача, який здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки.

Суд не врахував преюдиційні обставини, встановлені постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, якою встановлено, що автомобіль Відповідача був учасником дорожньо-транспортної пригоди з вини його водія.

При цьому, розмір реально завданих збитків - вартість відновлювального ремонту у сумі 139 249,67 грн. підтверджено платіжним дорученням № 1218 від 08.12.2017, оригінал якого суд оглядав безпосередньо у засіданні, відповідно до якого Позивачем сплачено кошти для відновлення пошкодженого автомобіля.

До того ж, самим Відповідачем у відзиві на уточнену позовну заяву визнавався вищезазначений розмір реально завданих збитків.

Відповідач, Публічне акціонерне товариство "Північтранс", у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, Зазначає, що оскільки Позивачем не направлявся на адресу ПАТ "Північтранс" доказ у вигляді копії платіжного доручення №1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн., то такий доказ не повинен прийматись судом.

Вважає, що ПАТ "Північтранс" є неналежним відповідачем по справі, оскільки на підтвердження своїх позовних вимог до Відповідача, Позивач не посилається ні на законодавчі акти та не надає докази перебування ПАТ "Північтранс" та водія - ОСОБА_3 на момент ДТП у трудових відносинах і виконання останнім трудових (службових обов'язків).

Погоджується з висновком господарського суду про неналежність звіту про оцінку майна № 076/МУ-17 від 08.12.2017 суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_4, як доказу по справі.

Погоджується з тим, що Позивачем було надано платіжне доручення №1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн., яке підтверджує реальні збитки останнього. У зв'язку з чим ПАТ «ПІВНІЧТРАНС» вважає, що оскільки Позивачу вистачило для повного відновлення стану пошкодженого транспортного засобу 139 249,67 грн., то дана сума і є реальними збитками.

В той же час, у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018, Позивач повинен звертатись у межах страхового ліміту полісу АК/2571265 (100 000,00 грн.) до ТзДВ "СТ "Домінанта" і лише у разі недостатності ліміту відшкодування страховою компанією до завдавача шкоди за наявних на те підстав.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 у справі № 904/2184/18; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 28.01.2019 року.

У судовому засіданні 28.01.2019 оголошено перерву до 11.02.2019.

У судовому засіданні 11.02.2019 оголошено перерву до 14.02.2019.

В судовому засіданні 14.02.2019 року Центральним апеляційним господарським судом було оголошено та підписано вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

09.11.2017 в м. Кривий Ріг по просп. 200-річчя Кривого Рогу відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 (працюючого на ПАТ "Північтранс") та автомобіля "Renault Kadjar" д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_7

Відповідно до постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.11.2017 дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_3, працюючого на ПАТ "Північтранс", Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001; а саме: водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, належно не вжив заходів для зменшення швидкості, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_5, який зупинився попереду. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків (т.1, а.с.29).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 власником автомобіля БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 30).

На підставі договору-найму (оренди) від 20.06.2017 ОСОБА_8 (Наймодавець) передав, а Публічне акціонерне товариство "Північтранс" (Наймач) прийняло у платне користування автобус БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 57).

Отже, ПАТ "Північтранс" використовувало автомобіль - автобус БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 в своїй господарській діяльності.

Цей факт також підтверджується і тимчасовим реєстраційним талоном НОМЕР_7, який був виданий згідно вищезазначеного договору-найму транспортного засобу із додержанням вимог п.16 "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 N 1371 ( 1371-2009-п ) (т. 1 а.с. 30).

Автомобіль Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_5 належить С(Ф)Г ім. Т.Г. Шевченка на праві власності. На підтвердження чого позивачем надані наступні докази: договір купівлі-продажу автомобіля №2017 ПР/69 від 25.05.2017, бухгалтерську довідку, накази по господарству №60 від 25.05.2017 та №97 від 25.05.2017 та рішення засновника від 25.05.2017 про придбання вищезазначеного автомобіля для господарства. (т.1., а.с.32-34, 36, 37, 38, 39).

Позивач зазначає, що внаслідок скоєння ДТП працівником Відповідача було завдано шкоду автомобілю Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_5 на загальну суму 167 293, 90 грн.

На підтвердження розміру завданої шкоди позивач посилався на Звіт про оцінку майна №076/МУ-17, складений 08.12.2017 суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9, в якому було зазначено, що оціночна вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_8 складає 167 293, 90 грн. (т.1., а.с.40-47).

Проте, вищезазначений Звіт про оцінку майна містить ряд невірних відомостей, а саме зазначено, що було проведено огляд та оцінку автомобіля Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_8, а не Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_5 та містить неточності щодо зазначення місць отримання пошкодження (удару) автомобіля. Так, згідно фотографічних зображень характеру та ступеню пошкодження автомобіля НОМЕР_5, складених цим же експертом та які є додатками до Звіту про оцінку майна, пошкодження (удар) автомобілю Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_5 було завдано ззаду автомобіля, а в Звіті про оцінку майна зазначено, що автомобіль має пошкодження обліцовки переднього бамперу центральна та ліва, вуглова частина (т.2, а.с.42, 43).

В подальшому, під час судового засідання 27.08.2018 позивачем було надано для долучення до матеріалів справи інший звіт з додатками, ідентичний звіту №076/МУ-17, складеному 08.12.2017 суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9 та доданого до позовної заяви, в якому вже були зазначені інші відомості стосовно державного реєстраційного номеру автомобіля та характеру пошкоджень автомобіля (т.2, а.с.10-48).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в обґрунтування розміру шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки позивачем було надано два взаємовиключних Звіти про оцінку майна №076/МУ-17, складених 08.12.2017 суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9, тексти яких містять інформацію про проведення огляду та оцінювання автомобілів з різними реєстраційними номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_8, дослідивши які, суд прийшов до висновку, що вони суперечать один одному, та їх зміст викликає обґрунтовані сумніви щодо їх відповідності фактичним обставинам справи.

Таким чином, за висновком господарського суду, Позивачем не надано належних доказів в обґрунтування розміру понесених витрат на відновлення автомобіля "Renault Kadjar" д.н.з. НОМЕР_5 , а тому відсутні достатні правові підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За приписами частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки визначаються як втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами частини першої статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з частиною другою статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до положень частини першої статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Враховуючи положення статті 22 Цивільного кодексу України, статті 224 Господарського кодексу України, підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків є повний склад господарського правопорушення, як-то: неправомірна (протиправна) діяльність (бездіяльність) учасника господарських відносин, збитки, як результат такої діяльності, причинний зв'язок між неправомірною (протиправною) діяльністю (бездіяльністю) учасника господарських відносин та збитками, вина учасника господарських відносин.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 ЦК України).

Отже, діяльність із використання, зберігання й утримання транспортного засобу, зокрема автобусу, має ознаки джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Таким чином, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Володільцем об'єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об'єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Тобто, володільцем об'єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об'єктом.

У п. 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Матеріалами справи підтверджено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася за участю транспортного засобу БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, не вважається володільцем об'єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Колегія суддів не погоджується з доводами Відповідача про те, що ПАТ "Північтранс" є неналежним відповідачем по справі, оскільки на підтвердження своїх позовних вимог до Відповідача, Позивач не посилається ні на законодавчі акти та не надає докази перебування ПАТ "Північтранс" та водія - ОСОБА_3 на момент ДТП у трудових відносинах і виконання останнім трудових (службових обов'язків), з огляду на наступне.

Так, у заяві Позивача про зміну предмета позову від 22.08.2018 чітко зазначено, що позовні вимоги обґрунтовані, серед іншого, ч. 1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187 ЦК України, що спростовує доводи Відповідача про відсутність у позовній заяві посилання на відповідні норми права (т.2, а.с. 2-3).

Судом першої інстанції встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася за участю транспортного засобу БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3, працюючого на ПАТ "Північтранс".

Мотивувальна частина рішення, якою встановлені обставини справи щодо фактичного перебування водія ОСОБА_3 у трудових відносинах з ПАТ "Північтранс" Відповідачем не оскаржується, тобто не є ані вимогою, ані доводами апеляційної скарги, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Колегія суддів констатує, що у відзиві на позовну заяву, а також в інших заявах по суті, в тому числі й у відзиві на апеляційну скаргу, Відповідач не заперечував факту перебування водія ОСОБА_3 у трудових відносинах з ПАТ "Північтранс", а лише зазначав про ненадання Позивачем доказів на підтвердження даної обставини.

Отже, оскільки відзив на позовну заяву не містив вказівки саме на незгоду Відповідача з обставиною перебування водія ОСОБА_3 у трудових відносинах з ПАТ "Північтранс", то відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Більш того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Відповідача на запитання суду не заперечив перебування водія ОСОБА_3 у трудових відносинах з ПАТ "Північтранс", посилаючись на велику кількість найманих працівників, що працюють у Відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 75 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу встановлено, що адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КпАП України, внаслідок якого автомобіль Renault Kadjar д.н.з. НОМЕР_5 отримав механічні пошкодження, скоїв саме водій ОСОБА_3, який на момент вчинення адміністративного правопорушення перебував у трудових відносинах з ПАТ "Північтранс".

Про місце роботи водія ОСОБА_3 - ПАТ "Північтранс" також зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 098836, який суд вважає письмовим доказом.

Покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах, можливо лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

В той же час, Відповідачам не доведено неправомірне заволодіння громадянином ОСОБА_3 транспортним засобом БАЗ 22154 д.н.з. НОМЕР_1, який на підставі договору оренди використовувався ПАТ "Північтранс"; також не надано доказів того, що він на відповідній правовій підставі не володів вищезазначеним транспортним засобом, а саме передав його іншій особі на підставі договору суборенди, підряду, тощо.

Підприємством не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про проведення службового розслідування за фактом заволодіння громадянином ОСОБА_3 автомобілем, що належав відповідачу, притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної чи іншої відповідальності за самовільне використання транспортного засобу, порушення питання про відшкодування ОСОБА_3 матеріальної шкоди, заподіяної ДТП тощо.

Враховуючи те, що Відповідач, Публічне акціонерне товариство "Північтранс", на момент дорожньо-транспортної пригоди на підставі договору-найму (оренди) від 20.06.2017 на праві оренди володів транспортним засобом - автобусом БАЗ 22154 ДНЗ НОМЕР_1, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, та фактично використовував його у своїй господарській діяльності, а водій ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з Відповідачем та виконував трудові обов'язки, тому саме Відповідач, як роботодавець, повинен відшкодувати шкоду, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків джерелом підвищеної небезпеки згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Як вбачається із положень ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

У свою чергу, у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлюваного ремонту.

Таким чином, відповідно до вищевказаних норм реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Колегія суддів погоджується з господарським судом, який відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив із того, що в обґрунтування розміру шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки позивачем було надано два взаємовиключних Звіти про оцінку майна №076/МУ-17, складених 08.12.2017 суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9, тексти яких містять інформацію про проведення огляду та оцінювання автомобілів з різними реєстраційними номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_8, дослідивши які, суд прийшов до висновку, що вони суперечать один одному, та їх зміст викликає обґрунтовані сумніви щодо їх відповідності фактичним обставинам справи.

В той же час, колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду про те, що Позивачем не надано інших належних доказів в обґрунтування розміру понесених витрат на відновлення автомобіля "Renault Kadjar" д.н.з. НОМЕР_5, а тому відсутні достатні правові підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Так, Позивачем було надано платіжне доручення №1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн., яке підтверджує реальні збитки останнього.

Представники сторін не заперечували того факту, що оригінал даного платіжного доручення №1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн. досліджувався судом першої інстанції у судовому засіданні.

Колегія суддів заслухала технічний запис судового засідання від 28.08.2018, у якому представник Позивача посилався на дане платіжне доручення, а представник Відповідача не заперечував проти наявності даного доказу та фактичної сплати Позивачем 139 249,67 грн. за ремонт пошкодженого автомобіля.

На стадії попереднього розгляду справи 22.08.2018 представником Позивача подано заяву про зміну предмету позову та процесуальних сторін, в четвертому абзаці якої було зазначено, що в матеріалах справи вже є платіжне доручення № 1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн., що підтверджує фактичні витрати на ремонт пошкодженого автомобіля.

На вищезазначену заяву Відповідач надав суду і сторонам відзив на уточнену позовну заяву, датований 14.09.2018, вих. № 968, в п. 4 якого Відповідач зазначив, що до суду надано платіжне доручення № 1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн., яке, на його думку, підтверджує понесені збитки: "таким чином, ПАТ "Північтранс" вважає, що, оскільки, позивачу вистачило для повного відновлення стану ТЗ 139 249,67 грн., то дана сума і є реальними збитками".

Крім того, самим відповідачем 30.10.2018 до місцевого господарського суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи акту виконаних робіт № 0401 від 12.02.2018, підписаного між ТОВ "Нара" та Позивачем, яким підтверджується виконання відновлювальних робіт (ремонту автомобілю) на суму 139 249,67 грн.

Тобто, Відповідач - ПАТ "Північтранс", ще на стадії підготовчого засідання письмово визнав, як обізнаність із платіжним документом - платіжним дорученням № 1218 від 08.12.2017 на суму 139 249,67 грн. із призначенням платежу: "за ремонт автомобіля згідно рахунку № 3043 від 07.12.2017, передплата, у тому числі ПДВ 23 208,27 грн.", так і розмір реальних збитків у сумі 139 249,67 грн.

Оскільки платіжне доручення № 1218 від 08.12.2017 вже було предметом дослідження у суді першої інстанції, то надана та долучена до матеріалів справи копія даного платіжного доручення не є новим доказом в розумінні ч. 8 ст. 80 ГПК України.

Посилання Відповідача у відзиві на уточнену позовну заяву на вищезазначене платіжне доручення у сукупності із дослідженням його оригіналу у судовому засіданні, свідчить про надання йому Позивачем даного доказу, а тому відсутні, передбачені ч. 9 ст. 80 ГПК України підстави не брати його до уваги.

Відповідно до ч.1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Оскільки в заяві по суті (відзиві на позовну заяву) Відповідачем визнано розмір реальних збитків у сумі 139 249,67 грн., то дана обставина відповідно до ч.1 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги про реальні збитки Позивача у розмірі 139 249,67 грн., завдані джерелом підвищеної небезпеки, які згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України підлягають стягненню з Відповідача.

Щодо посилання відповідача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018, відповідно до якої Позивач повинен звертатись у межах страхового ліміту полісу АК/2571265 (100 000,00 грн.) до ТзДВ "СТ "Домінанта" і лише у разі недостатності ліміту відшкодування страховою компанією до завдавача шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

26.02.2017 між гр. ОСОБА_10 (страхувальник ) та ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" (страховик) було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом №АК/2571265, предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників (водіїв) наземного транспортного засобу БАЗ 22154 СПГ, д.н.з. НОМЕР_1 (т.1, а.с.64).

14.11.2018 С(Ф)Г ім. Т.Г. Шевченка в особі ОСОБА_7 звернулося до ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" (страховик) із повідомленням потерпілої особи про дорожньо-транспортну пригоду та із заявою №14 від 23.03.2018 про виплату страхової суми в розмірі 100 000, 00 грн. відповідно до полісу №АК/2571265. (т.1, а.с.65-66).

У зв'язку з невиплатою ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" (третя особа) страхової виплати Позивачу, останній звернувся з позовом до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 викладена наступна правова позиція:

72. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

73. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування

на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

При цьому, у даній справі встановлено, що позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред'явив вимогу до відповідача.

В той же час, у справі, яка переглядається, колегією суддів встановлені інші фактичні обставини справи.

Так, Позивач звертався до ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" із заявою №14 від 23.03.2018 про виплату страхового відшкодування.

Страховик його заяву не задовольнив.

Відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері Ринків фінансових послуг №7640/13-12 від 19.07.2018 ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" не може виконати свої обов'язки у якості страховика, оскільки позбавлена ліцензії на дану професійну діяльність; виключена із МТСБУ (т.2, а.с.50-52).

Відповідно до роздруківки результатів пошуку виконавчих проваджень в АСВП ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" має численні заборгованості та відкриті виконавчі провадження (т. 2 а.с. 53-56).

Як зазначено у статті 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Європейський суд з прав людини також наголосив, що рішення господарського суду повинне бути спрямоване на реальне настання правових наслідків захист чи відновлення порушеного чи оспорюваного права і законного інтересу, а також на вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, зокрема, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, враховуючи, що ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" не може виконати свої обов'язки у якості страховика, оскільки:

- позбавлена ліцензії на дану професійну діяльність;

- виключена із МТСБУ;

- сама має численні заборгованості та відкриті виконавчі провадження;

- не знаходиться за адресою юридичної реєстрації і поштову кореспонденцію не отримує;

- її діяльність є предметом вивчення правоохоронних органів,

колегія суддів вважає, що звернення із позовною заявою до страховика заподіювача шкоди не відповідатиме меті Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки в даному конкретному випадку не призведе до забезпечення відшкодування шкоди.

До того ж, рішення господарського суду не буде спрямоване на реальне настання правових наслідків, захист чи відновлення порушеного чи оспорюваного права і законного інтересу.

Оскільки ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни, то з урахуванням неможливості ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" виконати свої обов'язки у якості страховика, покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника (заподіювача шкоди) не буде суперечити такій меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, як забезпечення відшкодування шкоди.

У зв'язку з чим, колегія суддів не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018, оскільки у справі, яка переглядається, встановлені інші фактичні обставини справи, які суттєво відрізняються від обставин, на підставі яких сформовано правову позицію.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин справи. Слід прийняти нове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства "Північтранс" на користь Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка 139 249,67 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

Також скаржник просив суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача, понесені позивачем судові витрати, що складаються з судового збору та витрат, зазначених в попередньому розрахунку судових витрат.

Згідно з попереднім розрахунком судових витрат, наданим позивачем (а.с.9, т.2), останні складаються з:

судового збору у розмірі - 2957,77 грн;

оплати послуг експерта - 1000,00 грн;

витрати на поштові пересилання - 400 грн;

витрати на проїзд - 600 грн (вартість проїзду між містами) та 144 грн (вартість проїзду у містах);

витрати на отримання витягів з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб - 292,00 грн.

Загалом 5393,77 грн.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів вважає можливим стягнути судові витрати по справі частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами ч.2, 4 ст.127 ГПК України експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов'язану із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов'язків. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно ч.1 ст.128 ГПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов'язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4, ч. 8, ч.11 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на результати вирішення спору, за якими рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у даній справі покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Оскільки вимоги позивача задоволені на 83,24%, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2088,83 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 3133,24 грн компенсації витрат за подання апеляційної скарги.

При цьому, враховуючи п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог, скаржнику, за відповідним клопотанням, підлягає поверненню судовий збір: у розмірі 448,36 грн, сплачений за подання позову до господарського суду та у розмірі 672,54 грн надмірно сплаченого за апеляційною скаргою.

Крім того, позивачем підтверджено сплату 1000 грн за послуги експерта (розрахункова квитанція № 015436 від 08.12.2017 - а.с.23, т.1), оплату послуг за надання витягів (а.с.-25-27, 127, т.1) та послуг поштового зв`язку (а.с.5-10, 67, 87-88, 101-102, 108-131, т.1), в зв`язку з чим, та з урахуванням, часткового задоволення позовних вимог, вказані витрати підлягають задоволенню в сумі 1408,42 грн. Доказів же витрат на проїзд, у заявленій сумі, матеріали справи не містять, отже, в цій частині заявлені вимоги відхиляються.

Оскільки загальна ціна позову становить 167 293,90 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв'язку з чим відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282, 283 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка, с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 у справі № 904/2184/18 - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 у справі №904/2184/18 - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка, с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Північтранс", м.Одеса на користь Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка, с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області 139 249,67 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 2088,83 грн судового збору, 1408,42 грн витрат по справі.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Північтранс", м.Одеса на користь Селянського (фермерського) господарства ім. Т.Г. Шевченка, с. Зелене Поле Криворізького району Дніпропетровської області 3133,24 грн судових витрат за подання апеляційної скарги.

Видачу відповідних наказів, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22.02.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік