ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2019 р. Справа№ 910/13174/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Вінницька Т.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 07.12.2018

у справі № 910/13174/18 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до 1) Кабінету Міністрів України

2) Державної казначейської служби України

про стягнення 56 797 842 475,24 грн

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/13174/18 залучено Державну казначейську службу України в якості співвідповідача у справі. Закрито провадження у справі. Повернуто Акціонерному товариству «Укргазвидобування» з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 616 700, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою суду, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, а саме ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Доводи апелянта зводяться до того, що за змістом ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи виключно у всіх спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності крім спорів, передбачених ч. 2 цієї статті, незалежно від суб'єктного складу таких спорів. За твердженнями апелянта, спір у даній справі є таким, що виник у зв'язку із здійсненням господарської діяльності позивача, яку без встановлення компенсації обмежив відповідач-1, чим завдав позивачу збитків, відтак заявлені останнім вимоги підлягають розгляду саме господарським судом.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначив, що даний спір виник не в зв'язку із здійсненням господарської діяльності, а через неотримання компенсації економічно обґрунтованих витрат, які позивач визначив як шкоду, заподіяну протиправною поведінкою відповдіача-1. Крім цього, враховуючи приписи ст. ст. 3, 8 ГК України, Кабінет Міністрів України не може витупати як суб'єкт господарювання у спірних правовідносинах, адже не здійснює господарської діяльності, а правовідносини, в яких виник спір, не носять господарського характеру, відтак не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Подана позивачем апеляційному суду відповідь на відзив майже аналогічна за своїм змістом його апеляційній скарзі та зводиться до того, що даний спір є таким, що виник у зв'язку із здійсненням господарської діяльності позивача, відтак підлягає розгляду господарським судом.

В судове засідання апеляційної інстанції 19.02.2019 з'явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповдіача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, відповідача) про стягнення 56 797 842 475,24 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що в зв'язку прийняттям відповідачем постанови №758 від 01.10.2015 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» позивач був позбавлений можливості вільно продавати природний газ за ринковими цінами та недоотримав передбачену ч. 7 ст. 11 ЗУ «Про ринок природного газу» компенсацію в сумі 56 797 842 475,24 грн., яку й просив стягнути в судовому порядку.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем, серед іншого, подано клопотання про залучення Державної казначейської служби України в якості співвідповідача, а КМУ (відповідачем) - клопотання про закриття провадження у справі, адже даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/13174/18 залучено Державну казначейську службу України в якості співвідповідача у справі. Закрито провадження у справі. Постановляючи дану ухвалу в частині закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відносини між позивачем та відповідачем не носять господарського характеру, позивачеві з метою відшкодування шкоди необхідно звернутися до цивільного судочинства.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого суду.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

За змістом ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов'язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов'язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов'язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України «Про третейські суди», якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

Під господарською діяльністю згідно ст. 3 ГК України розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до ст. 8 ГК України держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб'єктами господарювання.

Господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи. Безпосередня участь держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарській діяльності може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» повноваження останнього, відповідно до яких: Кабінет Міністрів України в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об'єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об'єктами державної власності. Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій, розмір асигнувань на їх утримання і граничну чисельність працівників, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників і заступників керівників, застосовує до них заходи дисциплінарної відповідальності; Кабінет Міністрів України визначає методологію затвердження фінансових планів державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій і обчислення обсягу доходів бюджету від управління державними корпоративними правами; Кабінет Міністрів України відповідно до законодавства координує та контролює діяльність зазначених державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій;

Керівники державних господарських об'єднань, підприємств, установ та організацій, утворених Кабінетом Міністрів України, несуть персональну відповідальність перед Кабінетом Міністрів України за результати роботи цих об'єднань, підприємств, установ та організацій, ефективне використання державного майна.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов вірного висновку, що відносини між позивачем та відповідачем не носять господарського характеру, спір виник не у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, а в зв'язку із неотриманням компенсації, яку позивач обґрунтовував як заподіяну протиправною діяльністю відповідача-1 шкоду. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані відхиляються апеляційним судом.

За змістом ч. 2 ст. 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч.1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вищезазначених норм, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачеві з метою відшкодування шкоди необхідно звернутися до цивільного судочинства, тому законно закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275-276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 у справі № 910/13174/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/13174/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.02.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук