РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2019Справа № 916/2002/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і кредит"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ланжерон-Інвест"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкстрейдкомпані Київ"

про визнання зобов'язання за договором іпотеки припиненим,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 07.02.2019,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.07.2018 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс" (далі - позивач, Лідерс) до відповідачів - Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і кредит" (далі - відповідач 1, Банк) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ланжерон-Інвест" (далі - відповідач 2, Товариство) про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки від 27.01.2012 укладеним між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси і кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лідерс", який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №482, відповідно до умов якого, на умовах, передбачених цим договором, іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Одеса, Лідерсовський бульвар), буд. 3-Б, що в цілому складається з нежитлової будівлі, загальною площею 756,9 кв.м., розташованої на земельній ділянці загальною площею 0,2139 га, яка перебуває у користуванні іпотекодавця, згідно договору оренди землі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. 27.09.2004 за р. №1043 та покласти судові витрати на відповідачів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідерс" посилається на наявність підстав для визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки від 27.01.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси і кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лідерс" у відповідності до статей. 559, 598 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.09.2018 було відкрито провадження у справі № 916/2002/18 із призначенням підготовчого засідання на 22.10.2018 року. Крім того, даної ухвалою було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкстрейдкомпані Київ" (далі - третя особа, Боржник, Люкстрейдкомпані) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

12.10.2018 року від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ланжерон-Інвест" надійшло клопотання вх. ГСОО №2-5126/18, згідно якого останній просить суд в порядку статті 31 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передати позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс" та додані до неї матеріали на розгляд до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Обґрунтовуючи вищезазначене клопотання Товариство з обмеженою відповідальністю "Ланжерон-Інвест" посилається на те, що предмет розгляду даної справи не стосується майнових відносин, а тому положення статті 30 Господарського процесуального кодексу України, за думкою відповідача, щодо виключної підсудності не підлягають застосуванню, в зв'язку з чим зазначений спір має розглядатись за місцезнаходженням відповідача, з урахуванням приписів статей 27, 29 Господарського процесуального кодексу України.

19.10.2018 від АТ "Банк "Фінанси і кредит" надійшов відзив на позов вх. ГСОО № 2-5220/18, згідно якого, останній серед іншого зазначає, що у відповідності до положень статей 10, 42 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" вирішення даного спору має здійснюватись Господарським судом Київської області, оскільки в провадженні зазначеного суду перебуває справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс". З огляду на викладене, відповідач просить суд передати справу на розгляд до Господарського суду Київської області.

Ухвалою суду від 22.10.2018 було відкладено підготовче засідання на 14.11.2018.

14.11.2018 справу № 916/2002/18 ухвалено передати на розгляд до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю, про що Господарським судом Одеської області була постановлена відповідна ухвала.

За наслідками автоматичного розподілу справи № 916/2002/18 справа передана для розгляду судді Джарти В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 було прийнято справу № 916/2002/18 до провадження для здійснення розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовче провадження, призначено підготовче засідання у справі на 16.01.2019 та встановлено сторонам строк для подання заяв, клопотань та заперечень.

За наслідками судового засідання 16.01.2019 судом була постановлена ухвала, якою судом було відмовлено у задоволенні клопотань Товариства про зупинення провадження у справі від 02.01.2019 та від 16.01.2019, закрито підготовче провадження та призначити справу № 916/2002/18 до судового розгляду по суті в судовому засіданні 07.02.2019.

24.01.2019 через відділ автоматизованого діловодства до суду від Люкстрейдкомпані надійшло клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що спірний договір іпотеки, за твердженнями третьої особи є припиненим, оскільки Товариство звернуло стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Під час судового засідання 07.02.2019 суд розглянув клопотання третьої особи про закриття провадження в справі та дійшов висновку про наступне.

Разом з цим, за приписами частини 1 статті 185 ГПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (частина 2 вказаної статті).

Таким чином, підготовче провадження закінчується закриттям підготовчого засідання, а розгляд справи по суті розпочинається із закриттям підготовчого засідання, яке в межах даної справи було здійснене ухвалою суду від 16.01.2019.

Вищевказане свідчить про те, що Люкстрейдкомпані, подавши заяву про закриття провадження у справі після постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження, пропустило строк на подання такої заяви, встановлений законодавцем.

За приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Нормами частини 2 статті 207 ГПК України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Оскільки Люкстрейдкомпані пропустило строк подання заяви про закриття провадження у справі та подало його після закриття підготовчого провадження, суд дійшов висновку про залишення без розгляду поданої третьою особою заяви.

Надалі в судовому засіданні представник позивача надав пояснення, відповідно до яких Лідерс просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві.

У свою чергу, представник Товариства проти задоволення позовних вимог заперечував, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві та письмових поясненнях.

Банк та Люкстрейдкомпані не направили своїх представників для участі в судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІ КИЇВ» було укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію № 6-01-11 зі змінами та доповненнями (далі - кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого, з врахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 09.01.2013, банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 500 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок кредитної лінії кошти строком до 25.12.2026 року та сплатити за користування кредитними коштами відсотки по ставці відповідно до п. 3.1 кредитного договору.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, для обліку виданих коштів кредитної лінії банк відкрив позичальнику позичковий рахунок № 2063.3.048312.001.

За умовами п. 2.4 кредитного договору позичальник зобов'язується повернути кредиті кошти банку у строк, що вказаний в п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок.

Згідно з п. 2.5 кредитного договору, з врахуванням змін внесених додатковою угодою №5 від 08.05.2015, позичальник зобов'язаний був сплатити банку комісійну винагороду: за управління кредитною лінією: за квітень 2015 року в розмірі 1 425 000,00 грн., за травень 2015 року в розмірі 1 425 000,00 грн., за червень 2015 року в розмірі 1 425 000,00 грн. Оплату нарахованої комісії позичальник зобов'язаний здійснити по наступному графіку: щомісячно по 1 425 000,00 грн. в період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року.

За умовами п. 3.1 кредитного договору, з врахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 09.01.2013, позичальник зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в валюті кредиту, по відсотковим ставкам: а) 10,5% річних за період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 кредитного договору; б) 15,75% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п. 1.1 кредитного договору, а також у випадку порушення строків повернення строків кредитних коштів, що вказаний в п. 4.5, 6.1 кредитного договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору, відсотки сплачується шляхом перерахування їх на рахунок банку №2068.8.048312.001.

Згідно з п. 3.3 кредитного договору, розрахунок відсотків проводиться за період користування кредитними коштами з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника, до моменту повернення коштів на позичковий рахунок. Розрахунок відсотків за день видачі проводиться як за повний день, а за день повернення не проводиться. Розрахунок відсотків проводиться виходячи 365 днів в році (366 днів в високосному році), в місяці - по календарю.

Відповідно до п. 3.4 кредитного договору, з врахуванням змін, внесених додатковою угодою №2 від 20.11.2012, додатковою угодою №3 від 09.01.2013, додатковою угодою №4 від 26.12.2013, нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Позичальник сплачує проценти в строк з 26 числа кожного місяця та не пізніше за останній робочий день кожного місяця. У визначений строк сплачуються проценти, нараховані за користування кредитними коштами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця.

Позичальник сплачує проценти за останній звітний період (тобто звітний період, в якому настає термін повернення кредиту) не пізніше за термін повернення кредиту, що вказаний в п. 1.1 кредитного договору.

Якщо позичальник скористався своїм правом достроково повернути отримані кредитні кошти, тобто достроково погасити заборгованість за всім кредитом або його частиною, то одночасно з погашенням заборгованості за кредитом (чи його частиною) позичальник зобов'язаний сплатити банку проценти за весь період користування, нараховані на суму заборгованості за кредитом (на частину заборгованості за кредитом, яка погашається) до терміну погашення кредиту.

Відсотки, нараховані за період з 26.12.2012 по 25.12.2017, позичальник зобов'язується здійснити погашення - одноразово в строк до 31.12.2017, в подальшому щомісячно в повному обсязі.

Відповідно до умов п. 3.5 кредитного договору, датою сплати відсотків є день зарахування коштів на рахунок, вказаний в п. 3.2 кредитного договору.

За умовами п. 6.1 кредитного договору банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплату відсотків за весь період користування кредитом до настання строку, зазначеного в п. 2.4 цього договору, а позичальник зобов'язаний повернути отримані кредитні кошти та сплатити усі відсотки протягом 1 (робочого) дня з моменту отримання вимоги баку, у випадках: порушення позичальником будь-яких умов цього договору, в тому числі і має факт прострочення сплати комісійної винагороди; не виконання чи не належне виконання позичальником п. 5.7 кредитного договору; позичальник в період дії кредитного договору допускав порушення зобов'язань перед банком, що передбачені договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов'язань по даному договору.

Згідно з вимогами п. 7.1 кредитного договору за прострочку повернення кредитних коштів і/або сплати відсотків та/або комісійної винагороди, позичальник сплачує банку пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми заборгованості за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 1.1, 2.5, 3.4, 3.6, 4.5, 6.1, 8.3 кредитного договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених даним договором. Спала пені не звільняє позичальника від зобов'язань по сплаті процентів за весь час фактичного користування кредитними коштами.

28.12.2011 у забезпечення виконання зобов'язань Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІ КИЇВ» за вказаним вище кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідерс» було укладено договір поруки №6-01-11/1 (далі - договір поруки), відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань по договору про невідновлювальну кредитну лінію №6-01-11 від 27.12.2011, укладеним між кредитором та боржником, про надання боржнику кредиту в розмірі 28 500 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, виходячи з відсоткових ставок, вказаних в п. 3.1 кредитного договору.

27.01.2012 у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідерс» (Іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М.. зареєстрований в реєстрі за № 482 (далі - договір іпотеки).

Відповідно до п.4 Договору іпотеки нежитлові приміщення передаються в іпотеку як забезпечення повернення коштів, виданих за договором про невідновлювальну кредитну лінію № 6-01-11 від 27.12.11 та усіх можливих змін та доповнень до нього на суму 28 500 000.00 грн строком до 25.12.2026, а також сплати процентів за користування кредитними коштами, виходячи з процентної ставки 10,5 % річних, а також комісійної винагороди за Кредитним договором, неустойки - за договором іпотеки або за кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Відповідно до п.1. договору іпотеки предмет іпотеки - нежитлова будівля, що розташована за адресою: м. Одеса, Лідерсовський бульвар (Лідерсівський) 3-б, площею 756,9 кв.м., що розташована на земельній ділянці площею 0,2139 га, яка перебуває в користуванні Іпотекодавця на підставі договору оренди землі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. 27.09.2004. за Р№ 1043. Вказана нерухомість передана в іпотеку разом з усіма її невід'ємними при належностями.

Предмет іпотеки належить ТОВ «Лідерс» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серія ЯЯ № 257793, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 29.08.20051, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в книзі № 46неж-51, номер запису 3879, реєстраційний № 11963866, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8257897, виданого 06.09.2005р.

14.02.2018 між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтакт» був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначеного у додатку № 1, а саме: ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» (позичальник, заставодавець), ТОВ «Лідерс» (поручитель, іпаотекодавець) за спірними правочинами.

27.02.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтакт» та ТОВ «Ланжерон-Інвест» був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначеного у додатку № 1, а саме: ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» (позичальник, заставодавець), ТОВ «Лідерс» (поручитель, іпаотекодавець) за спірними правочинами.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі № 910/3003/17 зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс" задоволено, визнано договір поруки № 6-01-11/1 від 28.12.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лідерс", Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІ КИЇВ" та Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" припиненим. Вказане рішення в цій частині залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2018.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс" про визнання поруки за договором поруки №6-01-11/1 від 28.12.2011 припиненою на підставі частини1 статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) судом було встановлено, що додатковою угодою № 5 до кредитного договору, укладеною без згоди Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс", як поручителя, було введено додатковий вид платежу - комісійну винагороду, що змінило обсяг відповідальності поручителя майже на шосту частину від усієї суми основного зобов'язання.

Звертаючись із даним позовом до суду, ТОВ «Лідерс» зазначає, що його зобов'язання за договором іпотеки від 227.01.2012, як майнового поручителя, слід вважати припиненими на підставі частини 1 статті 559 ЦК України.

Заперечення Товариства проти задоволення позовних вимог зводяться до того, що положення 559 ЦК України не застосовуються до зобов'язань сторін, які виникли на підставі договору іпотеки. Також відповідач 2 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивач про визнання зобов'язання за договором іпотеки припиненим.

У свою чергу, Банк в своєму відзиві проти позову просив про необхідність передачі вказаного позову до Господарського суду Київської області, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство ТОВ «Лідерс», а по суті позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що положеннями Цивільного кодексу України та нормами Закону України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави, як припинення іпотеки з підстав зміни зобов'язання за основним договором, що призвело до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 1, 2 статті 4 ГПК України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

При цьому, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу частиною 2 статті 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

У даному випадку, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

У той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами, що залежить не лише від наявності у позивача суб'єктивного права, якому кореспондує відповідний обов'язок відповідача, як боржника у зобов'язанні, але й від можливості останнього загалом вчиняти відповідні дії, які складають зміст такого зобов'язання.

При цьому, звертаючись до суду з відповідними вимогами, спрямованими на відновлення порушеного права та захист законних інтересів, позивач має довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог належними та допустимими доказами.

Дослідивши зміст позовних вимог ТОВ «Лідерс», суд дійшов висновку про те, що останні відповідають вищезазначеним приписам чинного законодавства.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон) визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника. На відносини майнової поруки поширюються норми параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтями 17, 18, 19 цього Закону встановлено підстави припинення іпотеки.

Також, згідно зі статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законом України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 09.09.2015 у справі № 6-939цс15.

При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Підстави припинення майнової поруки безпосередньо врегульовано окремими нормами цивільного законодавства, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання, - незалежно від ступеню їх подібності Аналогічна правова позиція викладена в пункті 4. 1. 8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014.

Беручи до уваги викладене вище, враховуючи, що звертаючись із позовом про визнання припиненим зобов'язання за договором іпотеки позивач посилається на приписи 1 статті 559 ЦК України, суд дійшов висновку про помилковість його тверджень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (статтею 74 ГПК України).

Приписами статей 76-77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд відзначає, що в межах розгляду даного господарського спору судом не були встановлені інші обставини, з якими законодавець пов'язує визнання зобов'язання за договором іпотеки припиненими, а тому позовні вимоги ТОВ «Лідерс» задоволенню не підлягають.

При цьому, за змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Оскільки судом встановлена відсутність правових підстав задоволення позовних вимог ТОВ «Лідерс», тому суд не вбачає за можливе застосувати строки позовної давності, про які заявлено Товариством у межах розгляду цього спору.

Разом з тим, суд критично оцінює твердження Банку, викладені у відзиві про необхідність розгляду даного спору в межах справи про банкрутство ТОВ «Лідерс» з огляду на таке.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Господарського суду Київської області від 12.04.2017 у справі № 911/806/17 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідерс" визнано банкрутом та відкрито його ліквідаційну процедуру.

Пунктом 8 частини 1 статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських спорів, зокрема, належать справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (частина 9 статті 30 ГПК України).

За приписами частини 4 статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Проте наведеною нормою права не передбачено можливості звернення боржника в межах провадження у справі про його банкрутство з вимогами про визнання припиненим зобов'язання за договором іпотеки.

Частина четверта статті 10 наведеного вище Закону підлягає застосуванню лише в разі, якщо вимога пред'являється до боржника під час провадження у справі про його банкрутство; вимога має бути майновою або про недійсність правочину з боржником у цій справі про банкрутство.

Таким чином, позовна вимога ТОВ «Лідерс» припиненим зобов'язання за договором іпотеки, не є майновою та повинна розглядатися в позовному провадженні за загальними правилами - тобто за місцезнаходженням відповідача. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 907/574/16 (пункти 64-74).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, беручи до уваги встановлені обставини, підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову повністю.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідерс" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси і кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ланжерон-Інвест" за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкстрейдкомпані Київ" про визнання правовідносин за договором іпотеки від 27.01.2012 припиненими - відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідерс".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 15.02.2019.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ