ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Справа № 903/863/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд", м.Луцьк

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 26.12.18р. суддею Якушева І. О. о 10:38 год. у м.Луцьку, повний текст складено 29.12.18р.

у справі № 903/863/18

за позовом Приватного підприємства "Будівельна компанія "Інвестор", м.Луцьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд", м.Луцьк

про стягнення 150 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18 позов Приватного підприємства "Будівельна компанія "Інвестор" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" про стягнення 150000,00грн. задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" на користь Приватного підприємства "Будівельна компанія "Інвестор" 150000,00грн.; 2250,00грн. витрат, повязаних з оплатою судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає, що Господарським судом Волинської області вірно встановлено, що між сторонами даної судової справи 01.06.2017р. було укладеного договір №9 (надалі по тексту договір) на виконання робіт з влаштування покрівлі будинку ЖК "Юпітер" в с.Липини Луцького району. На виконання умов вказаного договору, позивач перерахував Відповідачу 150000,00грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (платіжними дорученнями) та скаржником не заперечується;

- звертає увагу суду, що в грудні 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" та Приватним підприємством "Будівельна компанія "Інвестор" було підписано додаткову угоду №1 до договору №9 від 01.06.2017р. (додається, в суд першої інстанції не було можливим надати даний доказ, оскільки отримано його 28.12.2018р);

- зазначає, що на виконання вказаної додаткової угоди та вимог укладеного договору, сторонами було підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2018 року та акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року на загальну суму 150000,00грн. (додаються, в суд першої інстанції не було можливим надати дані докази, оскільки отримано їх 28.12.2018р.);

- констатує, що виходячи з умов договору №9 та ст.882 Цивільного кодексу України ТОВ "Волиньекобуд" було виконано підрядні роботи на загальну суму 150000,00грн., які в свою чергу в повному обсязі прийняті замовником (ПП "Будівельна компанія "Інвестор"), що підтверджується належними доказами, доданими до даної апеляційної скарги;

- додатково звертає увагу суду, що скаржник був позбавлений можливості надати вказані докази до Господарського суду Волинської області, оскільки в його розпорядженні вони зявилися лише 28.12.2018р..

ОСОБА_1 - західного апеляційного господарського суду №01-23/903/863/18/308/19 від 21.01.2019р. матеріали справи №903/863/18 витребувано з Господарського суд Волинської області.

30.01.2018р. до ОСОБА_1 - західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/863/18.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18, постановлено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, запропоновано позивачу подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.263 ГПК України протягом 10 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, роз'яснено учасникам справи про їх право подати до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи згідно абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України, тощо.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 01.06.2017р. між Приватним підприємством Будівельна компанія Інвестор (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Волиньекобуд (підрядник) було укладено договір №9 (далі - договір), згідно п.п.1.1, 1.2 якого, в порядку, строки та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а підрядник зобовязується на свій власний ризик за завданням замовника виконати роботи з влаштування покрівлі будинку ЖК Юпітер в с.Липини, Луцького району (1 черга), а замовник зобовязується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість. Перелік, обсяги та вартість робіт визначаються в додатку №1, що є невідємною частиною цього договору (а.с.8-15).

Відповідно до п.2.1 договору, строки виконання робіт за цим договором встановлюються в термін 60 календарних днів за умови завершення замовником виконання загальнобудівельних робіт по зведенню осьових стін, вентиляційних та димових каналів, монолітних та збірних залізобетонних робіт по будинку ЖК Юпітер (1 черга) до 01 липня 2017 року.

Згідно з п. 2.2 договору, підрядник розпочинає виконання робіт протягом 5-ти днів з дати підписання договору.

Згідно п.3.1 договору, вартість робіт за договором визначена за договірною ціною, згідно додатку 1 і складає 326400,00грн. в тому числі ПДВ 54400,00грн.. Договірна ціна є твердою.

У відповідності до п.4.1 договору, замовник перераховує підряднику аванс в розмірі 50 відсотків вартості обсягу робіт в сумі 163200,00грн..

Розрахунки за виконані роботи за цим договором здійснюються замовником на підставі довідки, про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) та актів приймання виконаних робіт (форма КБ-2в) оформлених замовником, і шляхом безготівкового перерахування відповідних сум на розрахунковий рахунок підрядника в національній валюті України фактично виконані обєми робіт (п.4.2 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань, або 60 календарних днів (п.12.1 договору).

У відповідності до додатку №1 до договору загальна вартість робіт становила 326400,00грн..

Договір 01.06.2017р. №9 підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

На виконання умов договору 01.06.2017р. №9 Приватне підприємство "Будівельна компанія "Інвестор" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" аванс в розмірі 150000,00грн., що підтверджується копіями платіжних доручень №1291 від 10.08.2017р. на суму 50000,00грн. та №1115 від 12.07.2017р. на суму 100000,00рн. (а.с.19-20).

Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" зобовязання щодо виконання робіт з влаштування покрівлі будинку у строки, визначені договором, не виконало.

В подальшому, 01.11.2018р. Приватне підприємство "Будівельна компанія "Інвестор" направило Товариству з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" вимогу про повернення коштів за договором, в якій Приватне підприємство "Будівельна компанія "Інвестор" повідомляв про відмову від договору на підставі ч.2 ст.849 Цивільного кодексу України та просив Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" повернути кошти в розмірі 150000,00грн.. Про факт надіслання вимоги свідчить фіксальний чек підприємства поштового звязку від 02.11.2018р., а факт отримання підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відпрвлення від 07.11.2018р. (а.с.16-18).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" сплачені Приватним підприємством "Будівельна компанія "Інвестор" кошти не повернуло, відповіді на вимогу не надало.

За вказаних обставин, Приватне підприємство "Будівельна компанія "Інвестор" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом в якому на підставі ч.2 ст.849 Цивільного кодексу України просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Волиньекобуд 150000,00грн..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Приватне підприємство "Будівельна компанія "Інвестор" посилається на перерахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" авансу в рахунок оплати будівельних робіт та на порушення відповідачем умов договору № 9 від 01.06.2017р. щодо виконання будівельних робіт. Також, позивачем на підставі ст.249 ГПК України подано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 27.11.2018р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №903/863/18. Також, задоволено клопотання позивача та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18 позов задоволено повністю (а.с.33-34).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобовязання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

За приписами ч.3 ст.612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Стаття 853 ЦК України передбачає обов'язок замовника прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові, в іншому випадку він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно ст.846 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

В силу ч.2 ст.849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як свідчать матеріали справи, 01.06.2017р. між Приватним підприємством "Будівельна компанія "Інвестор" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" (підрядник) було укладено договір №9, згідно п.п.1.1, 1.2 якого, в порядку, строки та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а підрядник зобовязується на свій власний ризик за завданням замовника виконати роботи з влаштування покрівлі будинку ЖК "Юпітер" в с.Липини, Луцького району (1 черга), а замовник зобовязується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість. Перелік, обсяги та вартість робіт визначаються в додатку №1, що є невідємною частиною цього договору.

На виконання умов укладеного договору Приватне підприємством "Будівельна компанія "Інвестор" як замовник перерахував Товариству з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" аванс в розмірі 150000,00грн., про що свідчать наявні у матеріалах справи засвідчені копії платіжних доручень №1291 від 10.08.2017р. та №1115 від 12.07.2017р., а Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд", отримавши аванс, не виконало робіт з влаштування покрівлі будинку у строки, визначені укладеним договором від 01.06.2017р. №9.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент вирішення спору Господарському суду Волинської області не було надано доказів, які б свідчили про наявність обставин, які б перешкоджали Товариству з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" виконати взяті зобовязання та не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання таких робіт.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.849 ЦК України 150 000,00грн. суми, на яку роботи виконані не були, підлягає до задоволення в повному обсязі.

Водночас, колегією суддів апеляційної інстанції не беруться до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на виконання укладеного договору сторонами було підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2018 року та акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року на загальну суму 150000,00грн., які в суд першої інстанції не було можливим надати та отримано їх 28.12.2018р., оскільки зазначених скаржником документів не існувало на момент ухвалення рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18, враховуючи їх підписання між сторонами лише 28.12.2018р., а тому вирішення правовідносин між сторонами в даному випадку, враховуючи наявність вищезазначених документів, повинно врегульовуватись на стадії виконання рішення суду.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньекобуд", м.Луцьк залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 26.12.2018р. у справі №903/863/18 - без змін.

2. Справу №903/863/18 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "22" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.