ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.02.2019р. Справа №905/2572/15

за скаргою №5-2/726/4 від 26.10.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м.Добропілля, м.Білецьке

на дії приватного виконавця під час виконання рішення по справі №905/2572/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тера-Д", м.Дніпропетровськ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля",

м.Добропілля, м.Білецьке

про стягнення заборгованості у сумі 199180,69 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля",

м.Добропілля, м.Білецьке

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тера-Д", м.Дніпропетровськ

про стягнення штрафу у розмірі 8048,28 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Лисак Т.Г. - адвокат

від приватного виконавця: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.12.2015р. по справі №905/2572/15 задоволено позовні вимоги за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тера-Д" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля": стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 160965,60 грн., три проценти річних в сумі 3598,57 грн., інфляцію в сумі 27322,35 грн., пеню в сумі 8048,28 грн., судовий збір у розмірі 2999,02 грн. Одночасно, вказаним судовим рішенням відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 8048,28 грн.; повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Тера-Д" з державного бюджету України суму судового збору у розмірі 984,60 грн., сплаченого відповідно до платіжних доручень №3644 від 06.10.2015р., №3645 від 06.10.2015р.

14.12.2015р. на виконання вищевказаного рішення видано відповідний наказ.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22.02.2016р. по справі №905/2572/15 рішення господарського суду Донецької області від 02.12.2015р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016р. по справі №905/2572/15 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.02.2016р. та рішення господарського суду Донецької області від 02.12.2015р. в частині зустрічного позову та розподілу судових витрат скасовано, матеріали справи №905/2572/15 в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.06.2016р. по справі №905/2572/15 зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тера-Д" штраф у розмірі 8048,28 грн. та судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

19.07.2016р. на виконання рішення господарського суду Донецької області від 14.06.2016р. по справі №905/2572/15 видано відповідний наказ.

13.02.2017р. до господарського суду Донецької області надійшла заява №08/02/17-02 від 08.02.2017р. Товариства з обмеженою відповідальністю "Тера-Д" про визнання наказу від 19.07.2016р. по справі №905/2572/16 таким, що не підлягає виконанню.

У зв'язку із закінченням повноважень судді Огороднік Д.М., протоколом автоматичного розподілу від 13.02.2017р. справу передано до провадження судді Левшиної Г.В.

Ухвалою від 21.12.2017р. визнано таким, що не підлягає виконанню повністю, наказ господарського суду Донецької області від 19.07.2016р. по справі №905/2572/15 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тера-Д" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м.Добропілля штрафу у розмірі 8048,28 грн. та судового збору у розмірі 1218,00 грн.

30.10.2018р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" до суду надійшла скарга №5-2/726/4 від 26.10.2018р. на дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Пишного А.В. щодо виконання наказу господарського суду Донецької області від 14.12.2015р. по справі №905/2572/15. Зокрема скаржником заявлено про:

- визнання дій приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Пишного А.В. по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 25.10.2018р. по ВП№57522266 протиправними з підстав вказаних у скарзі, що є предметом розгляду;

- скасування постанови про арешт коштів боржника від 25.10.2018р. як незаконної.

Виходячи зі змісту скарги, оскарження відповідачем дій приватного виконавця з винесення постанови про арешт коштів від 25.10.2018р. ВП№57522266 обумовлено наступним:

- як зазначає боржник, на виконанні в органах Державної виконавчої служби перебуває зведене виконавче провадження ВП №43383805 з виконання виконавчих документів про стягнення грошових коштів з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", на користь юридичних та фізичних осіб. У зв'язку з цим, відповідач вважає дії приватного виконавця з винесення постанови про арешт коштів боржника порушенням вимог та інтересів інших стягувачів, що мають майнові вимоги до боржника в межах зведеного ВП №43383805, що порушує ст.1072 ЦК України, ст.46 ЗУ «Про виконавче провадження». Зокрема, відповідач посилається на положення Інструкції з організації примусового виконання рішень та Закону України "Про виконавче провадження",якими приватному виконавцю надається право у випадку відкриття виконавчого провадження, яке є першим відкритим виконавчим провадженням відносно боржника, об'єднати виконавчі провадження у зведене, а також приєднати виконавче провадження до зведеного, тобто до того, яке є першим відкритим. Відтак, за твердженням скаржника, оскільки виконавче провадження з примусового виконання рішення про стягнення з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", коштів було відкрито Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та на виконанні якого перебуває зведене виконавче провадження №43383805, а також у зв'язку з тим, що приватним виконавцем Пишним А.В. не здійснювалось відкриття першого виконавчого провадження про стягнення коштів з боржника ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", то він зобов'язаний був передати відповідний наказ господарського суду на виконання до органу ДВС, який відкрив перше виконавче провадження та здійснює виконання зведеного виконавчого провадження;

- постановою від 25.10.2018р. ВП №57522266 приватним виконавцем накладено арешт на грошові кошти на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Зокрема, до таких рахунків, на думку відповідача, належать ті, що використовуються підприємством для виплати заробітної плати;

- передбачений ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір державного виконавця в розмірі 10 % суми стягнення тотожній до винагороди приватного виконавця. Оскільки в межах виконавчого провадження з виконання наказу суду №95/2572/15 від 14.12.2015р у державній виконавчій службі вже було винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, стягнення приватним виконавцем з ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" суми основної винагороди, витрат виконавчого провадження та виконавчого збору є неправомірним.

Ухвалою від 31.10.2018р. повідомлено сторони та приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Пишного А.В. про розгляд скарги №5-2/726/4 від 26.10.2018р. в судовому засіданні 13.11.2018 року об 11:30 год.

Ухвалою від 13.11.2018р. зупинено провадження по справі №905/2572/15 за скаргою №5-2/726/4 від 26.10.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м.Добропілля, м.Білецьке на дії приватного виконавця під час виконання рішення по справі №905/2572/15 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №904/7326/17.

14.11.2018р. від приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Пишного А.В. надійшли заперечення на скаргу відповідача, в яких приватним виконавцем заявлено про відмову у її задоволенні з наступних підстав:

- відкриття виконавчого провадження №57522266 є правомірним, оскільки право вибору пред'явлення виконавчого провадження до органу ДВС або до приватного виконавця належить стягувачу, а також у зв'язку з наявністю зареєстрованого за боржником майна на території м.Києва.

- законодавством не врегульовано процедуру передачі виконавчих проваджень від приватних виконавців до державних, до матеріалів виконавчого провадження не було надано відомостей щодо наявного на виконанні у іншому відділі ДВС зведеного виконавчого провадження;

- посилання боржника на неотримання постанов приватного виконавця є безпідставним, оскільки копії постанов були направлені на адресу боржника, зазначену у виконавчому документі;

- при винесенні постанови про арешт коштів боржника, державний виконавець не має можливості встановити цільове призначення рахунків боржника та режим їх використання. Відтак, як зазначає приватний виконавець, відповідним обов'язком наділений банк та інші фінансові установи під час виконання постанов приватних виконавців про арешт грошових коштів. У зв'язку з тим, що останнім не було отримано таких відомостей від банківських установ, постанова про арешт коштів є такою, що відповідає вимогам законодавства;

- дії приватного виконавця з виконання ВП№57522266 підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства, оскільки зазначене ВП приєднано до зведеного ВП №57523439 згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018р. №660/612/16-ц.

Ухвалою від 30.01.2019р. поновлено провадження у справі №905/2572/15, розгляд скарги призначено на 14.02.2019 року о 10:45 год.

В судове засідання представники позивача та приватний виконавець не з'явились, відповідач наполягав на задоволенні скарги.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши відповідача, господарським судом встановлено наступне:

25.10.18р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. на підставі відповідної заяви стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№57523334 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №95/2572/15 від 14.12.2015р.

Постановою від 25.10.18р. ВП№57522266 приватним виконавцем при примусовому виконанні, зокрема, наказу господарського суду Донецької області №95/2572/15 від 14.12.2015р. накладено арешт на грошові кошти боржника, на всі відкриті банківські рахунки боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 816879,29 грн., яку направлено сторонам для відома, на виконання на адреси ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Державний ощадний банк», ПАТ «Сбербанк», ПАТ «Пумб», ПАТ «Дойче Банк ДБУ». Одночасно, на адреси банків направлені платіжні вимоги для списання грошових коштів з відкритих рахунків боржника.

Згідно наявних в матеріалах справи опису вкладення про відправлення, вказана постанова направлена на адресу боржника 25.10.2018р., що спростовує твердження скаржника про порушення вимог закону приватним виконавцем в частині надсилання на його адресу постанови від 25.10.18р. ВП№57522266.

25.10.2018р. приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

26.10.2018р. приватним виконавцем винесено постанову про зняття арешту коштів з відкритих банківських рахунків боржника.

29.10.2018р. приватним виконавцем підготовлено розпорядження про перерахування 20293,38 грн. основної винагороди на рахунок приватного виконавця та 202933,82 грн. на користь стягувача за ВП№57523334, відкритого на виконання наказу №95/2572/15 від 14.12.2015р.

31.10.2018р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП№57523334, згідно якої виконавчий документ фактично виконаний у повному обсязі.

Дослідивши матеріали скарги та інші надані документи, оцінивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга та докази за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд, на підставі приписів чинного законодавства, дійшов висновку про те, що скарга ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, відповідно до приписів статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Вказана норма кореспондується зі статтею 326 Господарського процесуального кодексу України, за якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України).

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13.12.2012р. № 18-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" (у редакції станом на час вчинення відповідних дій).

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусовому виконанню підлягають рішення, зокрема, на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами, у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За приписами статті 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 вказаного Закону).

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов'язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред'явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону).

Тобто, вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина перша статті 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і частина друга статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом України "Про виконавче провадження". Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" права й обов'язки, зокрема, обов'язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Застосування правила щодо обов'язкового передання виконавчого провадження від приватного виконавця до державного і навпаки призведе до порушення основоположного принципу диспозитивності, порушення права стягувача на вибір виконавця, передбаченого законом.

Забезпечення рівноцінної конкуренції між державними та приватними виконавцями судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015 - 2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20.05.2015р. №276/2015.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2018р. у справі №904/7326/17 наголосила про право стягувача вільно обирати орган для здійснення примусового виконання рішення - державну виконавчу службу або приватного виконавця.

Таким чином, за висновками суду, приватний виконавець у випадку наявності всіх підстав, зобов'язаний за заявою стягувача відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа шляхом винесення відповідної постанови, а отже відсутня неправомірність дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття спірного виконавчого провадження.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Абзацом другим частини першої цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника.

Разом з тим встановлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

Закон України "Про виконавче провадження" є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012р. №512/5 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5) (надалі - Інструкція), розробленою відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Закону України "Про виконавче провадження", яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Пункт 14 розділу ІІІ цієї Інструкції регламентує дії державного виконавця у випадках, якщо відкрито декілька виконавчих проваджень відносно одного боржника, та встановлює обов'язок перевірити наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.

У разі, якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі, якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби або ВДВС, виконавче провадження передається на виконання до цих відділів.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції, об'єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження здійснюється приватним виконавцем у порядку, визначеному пунктом 14 цього розділу.

Згідно із пунктом 1 розділу І Інструкції вона розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Закону України "Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог цих законів, та такі, що не можуть їм суперечити, в тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення Закону України "Про виконавче провадження" не зобов'язують приватного виконавця передавати виконавче провадження, яке перебуває у нього на виконанні, державному виконавцю з тієї підстави, що державний виконавець відкрив перше виконавче провадження щодо одного боржника.

Натомість частина п'ята статті 5 цього Закону допускає передачу виконавчого документа від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої приватному виконавцю лише за заявою стягувача.

Системний аналіз норм Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Закону України "Про виконавче провадження" свідчить про те, що законодавцем визначено неоднаковий порядок дій для державних та приватних виконавців у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника та допущено можливість одночасного виконання судових рішень щодо одного боржника різними виконавцями у випадку обрання стягувачем приватного виконавця для примусового виконання виконавчого документа, тоді як Інструкція не може визначати такого обов'язку.

Окрім того, за змістом положень законодавства, яким визначено порядок здійснення виконавчого провадження, будь-яка передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від одного виконавця до іншого здійснюється лише за згодою стягувача.

Закони України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", "Про виконавче провадження" та Інструкція фактично визначають три ключові процедури (механізми), пов'язані з рухом виконавчого документа та виконавчого провадження між приватними виконавцями та/або органами державної виконавчої служби, а саме "об'єднання та приєднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження", "передача виконавчого документа" та "передача виконавчого провадження".

Так, механізм об'єднання та приєднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження передбачений статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" та після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом може здійснюватися:

- органом державної виконавчої служби згідно з абзацом першим частини першої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", пунктом 14 розділу ІІІ Інструкції (державна виконавча служба має визначений законом та підзаконними нормативними актами порядок взаємодії своїх органів: державний виконавець може сам сформувати зведене провадження за наявності у нього декількох виконавчих документів або формування такого провадження може відбуватися у межах державної виконавчої служби шляхом передачі всіх виконавчих проваджень щодо одного боржника державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження);

- приватним виконавцем згідно з абзацом другим частини першої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції (формування зведеного виконавчого провадження та приєднання до нього наступних проваджень у випадку звернення до цього ж приватного виконавця стягувача чи стягувачів з виконавчими документами щодо одного й того ж боржника).

При цьому, в обох зазначених випадках згоди стягувача на формування зведеного виконавчого провадження чи приєднання до нього інших проваджень не потрібно, оскільки не йдеться про зміну виконавця.

Передача виконавчого документа визначається, зокрема, частиною п'ятою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" та розділом V Інструкції та може здійснюватися:

- від органу державної виконавчої служби до приватного виконавця;

- від приватного виконавця до органу державної виконавчої служби;

- від одного приватного виконавця до іншого.

Отже, в усіх наведених випадках передача виконавчого документа здійснюється лише за заявою стягувача (принцип диспозитивності).

Порядок передачі виконавчого провадження визначається статтями 42 і 44 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Така передача відбувається лише у прямо передбачених законом випадках, зокрема в разі зупинення діяльності сам приватний виконавець або Міністерство юстиції України (у випадку припинення діяльності на підставі наказу за наявності незакінчених проваджень) вирішує питання про заміщення такого приватного виконавця іншим приватним виконавцем. Така передача здійснюється за погодженням із стягувачем. У разі відсутності згоди стягувача приватний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або відповідно до рішення останнього передає його відповідному органу державної виконавчої служби або іншому приватному виконавцю.

Принцип передачі виконавчих проваджень виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, повною мірою не може бути реалізований щодо приватних виконавців, оскільки вони мають низку обмежень у своїй діяльності, зокрема:

- щодо змісту рішень (частина друга статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" містить перелік рішень, які можуть виконуватися лише державними виконавцями. За змістом цієї норми до таких рішень фактично відносяться рішення, де боржником чи стягувачем є держава, або здійснюється виконання рішень адміністративних судів, рішень Європейського суду з прав людини, рішень про виселення та вселення фізичних осіб, рішень про конфіскацію майна, рішень, де боржники - діти або недієздатні особи та інші);

- щодо кількості виконавчих документів (згідно з пунктом 1 частини третьої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу, якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця);

- щодо суми стягнення (протягом першого року зайняття діяльністю приватного виконавця приватний виконавець не може здійснювати примусове виконання рішень, за якими сума стягнення становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абзац тринадцятий частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Таким чином, поширення на приватних виконавців дії правила щодо передачі всіх виконавчих проваджень виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника, призведе до створення для державних виконавців більш сприятливих умов діяльності, що є неприйнятним з огляду на мету реформи системи примусового виконання рішень - дотримання балансу повноважень приватних і державних виконавців.

Виходячи з наведеного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2018р. у справі №904/7326/17 дійшла висновку про те, що передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від приватного виконавця до іншого приватного чи державного виконавця може здійснюватися лише за заявою чи згодою стягувача, а стаття 30 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає обов'язок лише державного виконавця передати відкрите виконавче провадження іншому державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, для виконання ним у рамках зведеного виконавчого провадження кількох рішень щодо одного боржника.

У зв'язку із чим приватний виконавець не зобов'язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який перший відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

При цьому, передбачені статтями 45, 46 Закону України "Про виконавче провадження" правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень щодо боржника.

Крім того, у випадку платоспроможності боржника та недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів одночасна наявність зведених виконавчих проваджень на виконанні державної виконавчої служби та приватних виконавців не порушує передбаченого цими порядку черговості задоволення вимог стягувачів. Натомість у випадку неплатоспроможності боржника, до нього можуть застосовуватися процедури, встановлені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі № 904/7326/17.

Таким чином, обов'язок приватного виконавця, який не здійснював відкриття першого виконавчого провадження щодо боржника - ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", передати відповідні накази органу державної виконавчої служби, що відкрив перше виконавче провадження відносно цього боржника, для приєднання їх до зведеного виконавчого провадження, відсутні.

Отже, виконання приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2572/15 без передачі останнього до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для приєднання його до зведеного виконавчого провадження №43383805 жодним чином не суперечить приписам законодавства, та не порушує прав боржника, а доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо посилання відповідача на неправомірність постанови від 25.10.2018р. ВП№57522266 в частині арешту грошових коштів на відкритих рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, суд виходить з того, що заходами примусового виконання рішень згідно із ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

При цьому, за приписом ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника врегульований розділом 7 Закону України "Про виконавче провадження".

Звернення стягнення на майно боржника відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 191 та 261 Закону України "Про теплопостачання", статті 151 Закону України "Про електроенергетику", та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до ст.52 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи. Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов'язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Частиною 7 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

Як встановлено, винесена згідно заяви стягувача спірна постанова про арешт коштів від 25.10.2018р. ВП№ 57522266 містить у собі перелік номерів відкритих рахунків відповідача, щодо коштів на яких накладається арешт.

Одночасно, як зазначено приватним виконавцем у вказаній постанові, арешту підлягають кошти, що містяться на визначених останнім рахункам, а також на всіх інших відкритих рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

При цьому, згідно вимог закону у даній постанові приватного виконавця зазначено щодо певних застережень при накладенні арешту. Зокрема, накладено арешт на кошти відповідача крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Таким чином, фактично сам зміст оспорюваної постанови спростовує твердження відповідача щодо накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Разом з тим, виходячи зі змісту скарги, відповідачем не зазначено переліку номерів рахунків, рахунків, що, за твердженням останнього, арешту не підлягають.

Крім того, матеріали справи не містять доказів фактичного виконання установами банків спірних постанов в частині арешту відкритих рахунків, цільовим призначенням якого є соціальні виплати та видача заробітної плати.

Відповідно до ч.4 п.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках (частина 3 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження").

Будь-яких відомостей щодо надіслання установою банку до органу стягнення повідомлення про наявність відкритих рахунків боржника зі спеціальним режимом використання, матеріали справи не містять.

Твердження відповідача щодо неправомірності звернення стягнення на грошові кошти боржника з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, суд до уваги не приймає у зв'язку з наступним.

Так, згідно статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця, стягнутих з боржника витрат на виконавче провадження.

Згідно «Порядку виплати винагороди державним виконавцем та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як вже встановлено вище, згідно постанови від 25.10.2018р. ВП№57523334 приватним виконавцем стягнуто з боржника основну винагороду в сумі 20293,38грн.

Постановою від 25.10.18р. ВП№57522266 приватним виконавцем при примусовому виконанні, зокрема, наказу господарського суду Донецької області №95/2572/15 від 14.12.2015р. накладено арешт на грошові кошти боржника, на всі відкриті банківські рахунки боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 816879,29 грн.

Згідно наявних в матеріалах справи розпоряджень на перерахування грошових коштів, сума основної винагороди приватного стягнута з боржника в сумі 20293,38 грн. перерахована на користь приватного виконавця та 202933,82 грн. на користь стягувача саме в межах ВП№57523334, відкритого на виконання наказу №95/2572/15 від 14.12.2015р.

Станом на теперішній час, виконавче провадження ВП№57523334 завершено державним виконавцем у зв'язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, з наведеного вбачається, що статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено альтернативність стягнення коштів виконавчого провадження, тоді як, відсутній відповідний процесуальний механізм стягнення виконавчого збору державним виконавцем у випадку фактичного виконання судового рішення приватним державним виконавцем та сплати боржником винагороди приватному виконавцю.

За приписами статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Так, згідно положень Закону України "Про виконавче провадження" основними заходами виконавчого примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Як встановлено, будь-яких відомостей щодо проведення державною виконавчою службою заходів примусового виконання рішення суду по справі №905/2572/15 матеріали скарги не містять.

При цьому, відповідачем не надані до справи вказані постанови державної виконавчої служби про стягнення виконавчого збору, докази його фактичного стягнення.

Будь-яких доказів на підтвердження оскарження постанови приватного виконавця від 25.10.2018р. ВП№57523334 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження матеріали справи також не містять.

З огляду на викладене, жодні правові підстави для визнання неправомірності дій приватного виконавця в частині звернення стягнення на кошти з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у суду відсутні.

Відповідно до статті 339 Господарського процесуального кодексу України право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов'язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Проте, звертаючись до суду на підставі статті 339 Господарського процесуального кодексу України, боржником - ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" не доведено наявності порушень своїх прав рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі, оскільки виконання судового рішення є прямим обов'язком боржника (частина друга стаття 15 Закону України "Про виконавче провадження"), та під час його виконання будь-яких порушень прав скаржника судом не встановлено.

Слід зазначити, що згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

У рішенні від 17.05.2005р. "Чижов проти України" вказано на те, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008р., заява № 3236/03, п. 43).

Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду скарги у зв'язку із фактичним списанням із банківського рахунку ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" суми боргу та перерахуванням вказаної суми стягувачу, спірне виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2572/15 було закінчено, тобто судове рішення виконано в повному обсягу.

Згідно зі статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Положеннями статті 339 Господарського процесуального кодексу України передбачено право на звернення до суду стороною виконавчого провадження із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до частини 1 статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 343 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, виходячи з вищевикладених обставин, суд не вбачає неправомірної бездіяльності/дій приватного виконавця виконавчого округу міста Пишного А.В. під час виконання наказу господарського суду Донецької області №95/2572/15 від 14.12.2015р. Зокрема, будь-які правові підстави визнання дій привтаного виконавця виконавчого округу м.Києва Пишного А.В. по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 25.10.2018р. по ВП№57522266 протиправними та - скасування постанови про арешт коштів боржника від 25.10.2018р у суду відсутні.

Враховуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги сформовані правові висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах у судовому рішенні по справі №904/7326/17, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог, викладених у скарзі №5-2/726/4 від 26.10.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м.Добропілля, м.Білецьке на дії приватного виконавця під час виконання рішення по справі №905/2572/15

Керуючись ст.ст.121, 228, 234, 339, 341, 342 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги №5-2/726/4 від 26.10.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м.Добропілля, м.Білецьке на дії приватного виконавця під час виконання рішення по справі №905/2572/15.

В судовому засіданні 14.02.2019р. оголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

Повний текст ухвали підписано 18.02.2019р.

Згідно із ст.235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина