ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1796/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання І.М. Станковій,

за участю представників:

від прокуратури ОСОБА_1,

від Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області - ОСОБА_2;

від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" ОСОБА_3,

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018, прийняте суддею Невінгловською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 26.11.2018

у справі №916/1796/18

за позовом: заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс"

про стягнення 21 251 381,20 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 р. заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області звернувся з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" про стягнення з останнього збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 21 251 381,20 грн, завданих через несплату коштів з пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при здійсненні будівництва зернового складу підлогового зберігання, в порушення вимог статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" із відповідною сільською радою не було укладено договір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту та не сплачено на користь Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області відповідні грошові кошти (пайову участь), що призвело до понесення останньою відповідних збитків на суму 21 251 381,20 грн.

Разом з позовною заявою заступник прокурора Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" в розмірі 21 251 381,20 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.08.2018 у справі №916/1796/18, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2018 у справі № 916/1796/18, відмовлено у задоволенні заяви заступника прокурора Одеської області про забезпечення позову у справі № 916/1796/18.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі №916/1796/18 (суддя Невінгловська Ю.М.) у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обєкт будівництва - зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тисяч тонн (місцезнаходження: Одеська обл., Лиманський р., с/рада Визирська, вулиця 1-й кілометр автодороги на морський торгівельний порт "Южний", будинок 1 "А"/2) є обєктом транспортної інфраструктури, оскільки є складовою частиною у технологічному процесі перевалки зернових вантажів, у звязку з чим у відповідача не виникло зобов'язань по прийняттю участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Визирка, та з цих підстав між Визирською сільською радою та відповідачем не укладався договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради, не визначався розмір пайової участі. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність прокурором наявності в діях відповідача складу правопорушення та про неправомірність заявлення відповідних позовних вимог, оскільки стягнення пайової участі має провадитись на підставі договору про таку участь, укладеного з органом місцевого самоврядування, та у сумі, розрахованій останнім відповідно до норм законодавства.

Не погодившись з прийнятим рішенням, заступник прокурора Одеської області звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі №916/1796/18 скасувати та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги заступника прокурора Одеської області.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що твердження суду першої інстанції щодо того, що спірний обєкт є єдиним майновим комплексом та є обєктом транспортної інфраструктури, оскільки є складовою частиною у технологічному процесі перевалки зернових вантажів морського терміналу "ТІС-Зерно", помилкове, оскільки приписами чинного законодавства, яким судом першої інстанції належної оцінки не надано, чітко визначено, що таке інженерно-транспортна інфраструктура, при цьому, приналежність обєкта будівництва до зазначених видів будівель здійснюється згідно з кодом обєкта будівництва, визначеного у відповідних документах згідно з Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000. Натомість, відповідно до декларації про готовність обєкта до експлуатації №ОД42 від 02.08.2016 код обєкта будівництва визначено - 1252.8, що згідно з Державним класифікатором будівель і споруд відноситься до групи -125 "Будівлі промислові та склади", клас -1252 "Резервуари, силоси та склади", підклас - 1252.8 "Склади універсальні", тобто вказаний обєкт будівництва не відноситься до обєктів інженерної, транспортної інфраструктури, обєктів енергетики, звязку та дорожнього господарства, у звязку з чим, забудовник зобовязаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, тобто сплатити кошти у розмірі, встановленому Законом.

Також, скаржник зазначає, що твердження суду про те, що спірний обєкт є обєктом транспортної інфраструктури, оскільки є складовою частиною у технологічному процесі перевалки вантажів, не кореспондується з приписами закону та не підтверджується матеріалами справи, тому що будь-які складські приміщення можуть використовуватися для зберігання вантажів, які підлягають транспортуванню, у тому числі і морським транспортом, та не має значення де саме територіально розташовані вказані обєкти будівництва та які правочини регламентують їх господарську діяльність. Крім того, вказаний склад збудований як окремий обєкт відповідно до декларації про готовність до експлуатації та не відноситься до єдиного майнового комплексу морського терміналу, належні та допустимі докази вказаного факту в матеріалах справи відсутні.

Скаржник також не погоджується із висновком експерта №378 від 24.10.2018, зазначаючи про те, що експерт помилково відніс зерновий склад підлогового зберігання до обєкту транспортної інфраструктури.

Крім того, скаржник стверджує, що судом першої інстанції, в порушення вимог статей 99, 104, 107 Господарського процесуального кодексу України, було неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, що є безумовним порушенням вимог процесуального права та підставою скасування судового рішення першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.01.2019 у справі №916/1796/18 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

23.01.2019 через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області надішли пояснення щодо апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі №916/1796/18, в яких позивач просить суд в задоволені апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі №916/1796/18 залишити без змін. Письмові пояснення судовою колегією долучено до матеріалів справи.

В поясненнях позивач зазначає, що зерновий склад підлогового зберігання, замовником будівництва якого є Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс", є об'єктом інженерної та транспортної інфраструктури, оскільки покликаний забезпечити діяльність морських терміналів та залізничної станції Хімічна. Будівництво вказаного об'єкту здійснювалось з метою діяльності морських терміналів, транспортно-перевантажувальних комплексів замовника будівництва. Використання такого об'єкту зумовлено необхідністю забезпечення діяльності таких транспортних комплексів з перевантаження вантажів у морському порту "Южний" за встановленою технологічною схемою.

Визирська сільська рада Лиманського району Одеської області зазначає, що не можна погодитись і з твердженнями прокуратури стосовно того, що на підставі Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстату України №507 від 17.08.2000, можливо вирішити питання щодо призначення того чи іншого обєкту, адже застосування вказаного Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000 водночас не враховує особливостей функціонального призначення даного обєкту (мети створення такого обєкту) - зернового складу підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн, розташованого за адресою: Одеська область, Лиманський район, територія Визирської сільської ради, 1-й км. автодороги на Морський торгівельний порт "Южний". Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 призначений для вирішення завдань статистичного характеру.

Також, позивачем вказано, що саме рішенням Визирської сільської ради повинно бути визначено розмір пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради і саме таке рішення є підставою для укладення договору про пайову участь, згідно з яким на замовника будівництва і покладаються обовязки щодо сплати розміру пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради. Прийняття такого рішення, як і визначення розміру пайової участі, укладення та виконання договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Розрахунок упущеної вигоди, що підлягає сплаті на користь Визирської сільської ради прокуратурою Одеської області, виконано із посиланням на частину шосту статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", що фактично визначається як граничний 10% розмір пайової участі Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради. При цьому, вказаний підхід, на думку позивача, нівелює позицію органу місцевого самоврядування, на який законом покладено обов'язок визначення розміру пайової участі для замовників будівництва, адже саме на підставі рішення сільської ради про визначення величини розміру пайової участі замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради і укладається договір про пайову участь, який, в свою чергу, є підставою для сплати визначеного розміру коштів пайової участі самим замовником будівництва.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 справу №916/1796/18 призначено до судового розгляду.

12.02.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області, в якому відповідач просить залишити рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі №916/1796/18 без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області - без задоволення.

Разом з відзивом Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" подало клопотання про поновлення строку, встановленого для подання відзиву на апеляційну скаргу, яке судовою колегією було задоволено, відзив долучено до матеріалів судової справи.

У відзиві відповідач вказує, що зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тисяч тонн, розміщений на території морського порту, відповідно до статті 21 Закону України "Про транспорт" є невідємною складовою технологічного процесу перевантаження вантажів та частиною порту, що є складовою транспортної інфраструктури, яка забезпечує перевезення вантажів різними видами транспорту, у звязку з чим відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 40 Закону України "Про регулюванню містобудівної діяльності" замовник будівництва не залучається до сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Відповідач стверджує, що не можуть бути прийняті до уваги посилання прокуратури на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, оскільки такий класифікатор "забезпечує умови для вирішення таких завдань: 1) виконання комплексу облікових функцій щодо будівельної діяльності в рамках робіт з державної статистики, включаючи статистику цін на будівельну продукцію; 2) проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки вартості і стану будівель та споруд; 3) проведення зіставлення національних статистичних даних щодо продукції будівництва з даними Статистичної комісії Європейського Союзу (Євростату) та ООН; 4) проведення соціологічних досліджень з питань будівництва, забезпечення житлом і різними послугами населення України; 5) розроблення аналітичних показників та прогнозування інвестицій в економіку України".

Відтак, призначенням такого класифікатору є лише статистичний облік створюваних об'єктів будівництва, але ніяк не розподілення таких об'єктів в цілях здійснення господарської діяльності. Саме тому призначення того чи іншого об'єкта будівництва може характеризуватись лише метою його створення та галуззю економіки, в якій він використовується. Більше того, сам класифікатор не визначає за якими саме ознаками (як і не встановлює такі ознаки для об'єктів певної категорії) той чи інший об'єкт може бути віднесений до відповідної групи об'єктів, а тому не є документом, що визначає призначення об'єкту та сферу його використання.

Щодо посилань прокурора на неправомірну відмову суду першої інстанції в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, відповідач зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було надано висновок експерта №378 від 24.10.2018, в якому судовим експертом було надано відповіді на питання, які є аналогічними питанням, що ставились прокурором у своєму клопотанні, у звязку з чим відсутня необхідність у проведенні у справі ще однієї експертизи.

У судовому засіданні 20.02.2019 представник прокуратури апеляційну скаргу підтримав; представники Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" проти її задоволення висловили заперечення.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" (інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" (товариство) було укладено інвестиційний договір від 27.05.2015, відповідно до якого інвестор здійснює дії, направлені на самостійне проектування та будівництво обєкту інвестування - зерносховище обємом 120 тис. тонн за адресою: 1-й кілометр автодороги на морський торгівельний порт "Южний" на території Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, а Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" сприяє оформленню дозвільної документації на будівництво обєкту інвестування та прийняття його в експлуатацію (пункти 1.1, 2.1, 2.2 договору).

01.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" (інвестор) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" (товариство) було укладено додаткову угоду до вищезазначеного договору, якою було погоджено змінити назву обєкту інвестування з "зерносховище" на "зерновий склад підлогового зберігання зерна".

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" є власником 88/100 частки єдиного майнового комплексу по перевантажуванню зернових вантажів на причалі №16, розташованого за адресою: Одеська область, Лиманський район, Визирська селищна рада, вулиця 1-й кілометр автодороги на морський торгівельний порт "Южний", будинок 1"А".

Між Компанією "ІНТУР САППОРТ ЛТД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" було укладено договір №290116/ІТ від 29.01.2016, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" прийняло на себе зобов'язання по виконанню робіт по накопиченню та перевалці зернових вантажів на території терміналу для приймання, накопичення та завантаженню на судна зерна Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" в порту "Южний".

Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області 02.08.2016 за №ОД42 зареєстрована декларація про готовність до експлуатації обєкта, який належить до І-ІІІ категорії складності зерновий склад підлогового зберігання зерна обємом 120 тис. тонн, розташований за адресою: Одеська область, Лиманський район, територія Визирської сільської ради, 1-й кілометр автодороги на морський торговий порт "Южний" ДК 1252.8, ІІІ категорії складності, замовник - Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс".

У пункті 20 вказаної декларації зазначено, що кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією складає 212513,812 тис. грн, у тому числі витрати на будівельні роботи 133980,708 тис. грн, витрати на машини, обладнання та інвентар 30870,732 тис. грн.

30.09.2016 за реєстраційним №227 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" було зареєстровано право власності на зерновий склад підлогового зберігання зерна об'ємом 120 тис. тонн, розташований за адресою: Одеська область, Лиманський район, територія Визирської сільської ради, 1-й кілометр автодороги на морський торгівельний порт "Южний", будинок 1"А"/2.

Рішенням Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області №711-VІІ від 15.02.2018 затверджено Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради; затверджено Положення про Комісію з питань встановлення розміру пайової участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради; затверджено типову форму договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Визирка Лимансього району Одеської області.

Пунктом 1.5 Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради (далі - Положення) передбачено, що до пайової участі не залучаються забудовники у разі здійснення будівництва, зокрема, об'єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об'єктів енергетики, зв'язку та дорожнього господарства (крім об'єктів дорожнього сервісу).

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 2.6 Положення розмір пайової участі замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільрад визначається у відповідності до пунктів 2.2, 2.3 цього Положення і становить у разі будівництва: не житлових будівель та споруд (за винятком тих, що перелічені у пункті 1.5 цього Положення) до 10% загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта.

Згідно з приписами пункту 3.1 Положення пайова участь у розвитку інфраструктури населених пунктів Визирської сільради здійснюється на підставі договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, що укладається між замовником будівництва та Визирською сільською радою.

Приписами пунктів 7.2, 7.3 Положення унормовано, що у разі несплати або несвоєчасної сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів, передбаченої договором про пайову участь, замовник будівництва несе відповідальність згідно з умовами договору про пайову участь та відповідно до діючого законодавства. У разі невиконання замовником будівництва умов договору щодо перерахування в повному обсязі коштів визначених у розрахунку до договору, сільська рада здійснює необхідні заходи щодо примусового стягнення вказаних коштів у судовому порядку.

Пунктом 3 Положення про комісію з питань встановлення розміру пайової участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради передбачено, що Комісія розглядає наданий замовником пакет документів та встановлює величину його пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів.

Предметом спору у даній справі є вимога заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Трансінвестсервіс" збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 21 251 381,20 грн, завданих через несплату коштів з пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Господарський суд Одеської області виходив з того, що обєкт будівництва - зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тисяч тонн (місцезнаходження: Одеська обл., Лиманський р., с/рада Визирська, вулиця 1-й кілометр автодороги на морський торгівельний порт "Южний", будинок 1 "А"/2) є обєктом транспортної інфраструктури, оскільки є складовою частиною у технологічному процесі перевалки зернових вантажів, у звязку з чим у відповідача не виникло зобов'язань по прийняттю участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Визирка.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

В силу статті 22 Цивільного кодексу України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 Господарського кодексу України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків у вигляді втраченої (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді втраченої (упущеної) вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, мають бути наслідком такої протиправної поведінки.

Заступник прокурора вважає, що неукладення договору пайової участі свідчить про бездіяльність відповідача у вчиненні передбачених законодавством обов'язкових дій щодо такого звернення та укладення договору, відповідна неправомірна бездіяльність є протиправною формою поведінки, внаслідок якої позивач був позбавлений права отримати кошти на розвиток інфраструктури населеного пункту, що охоплюється визначенням упущеної вигоди.

Статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Відповідно до частин другої, третьої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Згідно з частиною пятою статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Таким чином, стягнення пайової участі має провадитись на підставі договору про таку участь, укладеного з органом місцевого самоврядування, розмір пайової участі визначається у договорі з огляду на частину пяту статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" саме органом місцевого самоврядування, і такий розмір не може встановлюватись за домовленістю сторін, а вказується у договорі відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру.

Статтею 28 Закону України "Про місцеве самоврядування України" передбачено, що до власних (самоврядних) повноважень виконавчих комітетів сільських, селищних та міських рад відносяться, зокрема, залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об'єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.

Отже, Визирська сільська рада Лиманського району Одеської області є єдиним органом, який на підставі чинного законодавства уповноважений на договірних засадах вирішувати питання про залучення коштів на пайових засадах. Аналогічні приписи містяться в рішенні Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області "Про затвердження Положення про порядок залучення та встановлення розміру пайової участі (внеску) фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Визирської сільської ради" №711-VІІ від 15.02.2018, яке в силу частини першою статті 144 Конституції України є нормативно-правовим актом, обов'язковим для виконання на території Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області.

Визирська сільська рада Лиманського району Одеської області в межах своєї компетенції, як уповноважений законодавством України орган, дійшла висновку про відсутність правових підстав для сплати відповідачем пайової участі при будівництві вищевказаного обєкту та про незалучення відповідача до сплати такої пайової участі, про що зазначено в листі №190/02-13/441 від 20.04.2018.

У пункті 9 частини четвертої статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва, зокрема, обєктів інженерної, транспортної інфраструктури, обєктів енергетики, звязку та дорожнього господарства (крім обєктів дорожнього сервісу).

Відповідно до позицій позивача та відповідача, з якими погодився і суд першої інстанції, обєкт будівництва - зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тисяч тонн є обєктом транспортної інфраструктури, оскільки є складовою частиною у технологічному процесі перевалки зернових вантажів, а тому на підставі викладеної вище норми Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Трансінвестсервіс» не виникло зобов'язань по прийняттю участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Визирка. Стосовно належності побудованого обєкту до обєктів транспортної інфраструктури, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

За приписами пунктів 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України "Про морські порти України" морський порт - визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших повязаних з цим видів господарської діяльності; морський термінал - розташований у межах морського порту єдиний майновий комплекс, що включає технологічно повязані обєкти портової інфраструктури, у тому числі причали, підйомно-транспортне та інше устаткування, які забезпечують навантаження-розвантаження та зберігання вантажів, безпечну стоянку та обслуговування суден і пасажирів; обєкти портової інфраструктури - рухомі та нерухомі обєкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі акваторія, гідротехнічні споруди, доки, буксири, криголами та інші судна портового флоту, засоби навігаційного обладнання та інші об'єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден, інформаційні системи, перевантажувальне обладнання, залізничні та автомобільні підїзні шляхи, лінії звязку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інші засоби, обладнання, інженерні комунікації, розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, надання послуг, забезпечення державного нагляду (контролю) в морському порту.

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про транспорт" до складу морського транспорту входять підприємства морського транспорту, що здійснюють перевезення пасажирів, вантажів, багажу, пошти, судна, судноремонтні заводи, морські шляхи сполучення, а також підприємства зв'язку, промислові, торговельні, будівельні і постачальницькі підприємства, навчальні заклади, заклади охорони здоров'я, фізичної культури, науково-дослідні, проектно-конструкторські організації та інші підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, що забезпечують роботу морського транспорту.

Пунктом 8.1 Правил надання послуг у морських портах України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №438 від 05.06.2013, визначено, що портові оператори (оператори термінала) здійснюють технологічні процеси ВО (вантажні операції), що є сукупністю технологічних операцій, пов'язаних з передачею вантажів з одного виду транспорту на інший через склад, або минаючи його, на підставі такої робочої технологічної документації: РТК, які повинні регламентувати технологічні процеси ВО; тимчасових технологічних інструкцій перевантаження, що повинні бути розроблені портовим оператором (оператором термінала) для експлуатаційної перевірки нових технологічних процесів; інструкцій із застосування типових способів і прийомів робіт, що регламентують способи і прийоми виконання окремих елементів технологічних операцій; інструкцій з обробки небезпечних вантажів; схем складування вантажів, безпечного руху транспорту та інших схем.

Відповідно до пункту 8.3 вищезазначених правил перевантаження вантажів у морському порту портові оператори (оператори терміналів) можуть здійснювати за такими варіантами робіт: вагон - судно (і навпаки), вагон - склад (і навпаки), судно - склад (і навпаки), судно - автомашина (і навпаки), автомашина - склад (і навпаки), судно - судно. Залежно від місця проведення ВО портові оператори (оператори терміналів) можуть здійснювати такі технологічні операції: складські, суднові, вагонні, автотранспортні, внутрішньопортові транспортні, передавальні, а також операції з навантаження (розвантаження) контейнерів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач виступав замовником (в розумінні пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності") будівництва спірного обєкту згідно з укладеним інвестиційним договором від 27.05.2015 (зі змінами від 01.09.2016) між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно", відповідно до якого здійснювалось проектування та будівництво зернового складу підлогового зберігання зерна обємом 120 тис. тонн за адресою: 1-й кілометр автодороги на морський торгівельний порт "Южний" на території Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Таке будівництво здійснювалось на території працюючого перевантажувального комплексу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" з метою використання цього складу у господарській діяльності останнього, а саме: для накопичення, зберігання, формування відвантажувальних партій зерна та відвантаження його на водний транспорт.

Відтак, віднесення спірного обєкту до обєктів транспортної інфраструктури зумовлено створенням та використанням такого обєкту для забезпечення перевалки експортних та інших вантажів. Зокрема, накопичення вантажів в морському порту на складах зумовлено необхідністю накопичення потрібної кількості суднової партії вантажів, лише після чого такий вантаж може бути в повному обсязі завантажений на судно. Відсутність можливості забезпечити накопичення необхідної суднової партії призводить до виникнення невиправданих простоїв суден біля причалу внаслідок необхідності завезення в порт (за відсутності складу перевалка можлива лише за прямим варіантом: вагон-судно, автомобіль-судно) відповідної кількості вантажу. Наведене призводить не лише до простою судна, що впливає на вартість перевезення, а й занятості причального часу і, як наслідок, зменшення оборотної здатності морського терміналу щодо перевалки більшої кількості вантажів за відповідний проміжок часу. Наявність же складу надає можливість накопичити вантаж та за короткий проміжок часу навантажити на судно. Отже, склад є невідємною технологічною частиною морського терміналу та призначений для забезпечення транспортування вантажів шляхом їх перевалки з/на різні види транспорту.

Робочою технологічною картою (РТК №ТЗ-09.16 від 07.06.2016) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно" щодо перевантаження зернових та масляничних вантажів, перевалка через морський термінал такого роду вантажів здійснюється за такими технологічними схемами: "вагон СРВ КЛ склад"; "склад КЛ СП судно", "Автотр СВА КЛ склад".

Зазначене свідчить про те, що мета використання такого складу зумовлена виключно цілями перевалки вантажів, а не здійснення їх зберігання, що вказує на те, що такий об'єкт належить до транспортної інфраструктури.

Послуги, що надаються в морському порту та є частиною транспортного процесу, наведені в пункті 3.3 Правил надання послуг у морських портах України, де зазначено, що "до послуг, пов'язаних з ВО, що можуть надаватися портовим оператором, оператором термінала, належить, зокрема, технологічне накопичення вантажу, складські операції з вантажем".

Відповідно до висновку експерта №378 від 24.10.2018, складеного за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за заявою адвокатського обєднання Юрлайн, зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн є невід'ємною складовою частиною єдиного/цілісного майнового комплексу з перевалки навалочних зернових вантажів морського терміналу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно", оскільки нерозривно пов'язаний з ЦМК технологічним виробничим процесом, який включає перевантаження зернових та вантажів з насипом з вагонів-зерновозів і автотранспорту на криті склади, в тому числі склад підлогового зберігання зерна обємом 120 тис. тонн, з наступним відвантаженням на морські судні на причалі №16 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-Зерно". Також даним висновком встановлено, що склад підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн відповідно до його цільового призначення є об'єктом транспортної інфраструктури.

Що стосується доводів скаржника щодо неповноти висновку експерта за результатом проведення судової будівельно-технічної експертизи №378 від 24.10.2018, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до приписів статей 98, 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта- це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обгрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством; висновок експерта для суду не має зазделегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

В силу правил статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною першою статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Перевіривши наявні матеріали справи, а також вищезазначений висновок будівельно-технічної експертизи, судова колегія встановила, що прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів про невідповідність висновків експерту нормам чинного законодавства України, а обґрунтованість сумнівів апелянта з цього приводу нічим не підтверджена.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів, якими би спростовувалась достовірність висновків зазначеної експертизи, а також інших обставин, з якими закон пов'язує можливість відхилення висновку судового експерта як доказу по справі, судова колегія вважає доведеним факт віднесення обєкту будівництва - зернового складу підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн до об'єктів транспортної інфраструктури.

Посилання скаржника на, те що судом першої інстанції, в порушення вимог статей 99, 104, 107 Господарського процесуального кодексу України, було неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, що є безумовним порушенням вимог процесуального права та підставою скасування судового рішення першої інстанції, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на вищезазначене та те, що питання, які розглядались під час проведення експертизи та питання, які ставились прокурором у своєму клопотанні направлені на встановлення до якого виду об'єктів нерухомості належить приміщення складу підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн, в звязку з чим суд першої інстанції правомірно відхилив зазначене клопотання прокурора.

Судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на Державний класифікатор будівель і споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Держстату України від №507 17.08.2000, де за кодом підкласу 1252.8 визначаються "склади універсальні", оскільки, як вбачається з вищезазначеного, "зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн" відповідно до його характеристик та застосування в процесі перевалки вантажу, відноситься до об'єктів транспортної інфраструктури, а тому його визначеність не може обмежуватись лише кодами класифікації об'єктів будівництва.

Зазначений код обєкта відображений у поданій відповідачем декларації про готовність до експлуатації обєкта, який належить до І-ІІІ категорії складності №ОД42 від 02.08.2016. У цій же декларації у пункті 22 вказано, що згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва обєкту транспортної інфраструктури не залучається до участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджений постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 №461 (далі-Порядок). При цьому колегією суддів застосовуються положення вказаного Порядку в редакції, чинній на момент видачі відповідної декларації.

Цей Порядок визначає процедуру прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (пункт 1 Порядку).

Згідно з пунктом 3 Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація).

Замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1, у разі, коли будівельні роботи виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, - за формою згідно з додатком 7 (пункт 17 Порядку).

Орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру (пункт 18 Порядку).

Отже, процедура прийняття об'єктів в експлуатацію носить суто технічний характер і полягає в тому, що саме об'єкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації. При цьому законодавством не передбачено повноважень органів держархбудконтролю на проведення перевірки достовірності інформації щодо визначення замовником будівництва коду класифікації обєкту, а також інформації про сплату замовниками пайової участі або правомірності звільнення його від такої сплати.

Крім того, колегією суддів враховується, що Державний класифікатор будівель і споруд ДК 018-2000, затверджений і введений в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, розроблений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.1998 №971 «Про програму реформування державної статистики на період до 2002 року».

Відповідно до пункту 1 цього Державного класифікатора він забезпечує умови для вирішення таких завдань:

-виконання комплексу облікових функцій щодо будівельної діяльності в рамках робіт з державної статистики, включаючи статистику цін на будівельну продукцію;

-проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки вартості і стану будівель та споруд;

-проведення зіставлення національних статистичних даних щодо продукції будівництва з даними Статистичної комісії Європейського Союзу (Євростату) та ООН;

-проведення соціологічних досліджень з питань будівництва, забезпечення житлом і різними послугами населення України;

-розроблення аналітичних показників та прогнозування інвестицій в економіку України.

Вказане свідчить про те, що завданням (призначенням) такого класифікатора є лише статистичний облік введених в експлуатацію обєктів. В той час як призначення того чи іншого обєкту будівництва може характеризуватись виключно метою його створення та галуззю, в якій він використовується.

Як зазначалося вище, згідно з Робочою технологічною картою (РТК №ТЗ-09.16 від 07.06.2016) зерновий склад підлогового зберігання обємом 120 тис.тонн використовується власником як портовим терміналом з метою реалізації діяльності по здійсненню технологічних операцій, повязаних з прийманням, очищенням, сушінням та передачею зернових вантажів з автомобільного транспорту на морський.

Відповідно до Проектної документації «Робочий проект «Будівництво зернового складу підлогового зберігання зерна обємом 120 тис. тонн» (технологічна частина проектної документації, пояснювальна записка 32/2015-113), розробленої Приватним акціонерним товариством «Проектно-вишукувальний інститут «Кіровоградпроект», зерновий склад підлогового зберігання призначений для накопичення, зберігання, формування відвантажувальних партій зерна та його завантаження на водний транспорт.

Крім того, колегією суддів враховується, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №37355184 від 12.05.2015; наявних у матеріалах справи витягів з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №1242/0/200-17 вбачається, що земельна ділянка під зерновим складом підлогового зберігання обємом 120 тис. тонн (державний акт на право постійного користування землею ІІ-ОД №001541 від 13.03.2001) має цільове призначення: секція J 12.02- для розміщення та експлуатації будівель та споруд морського транспорту.

Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за №1011/18306 (далі- КВЦПЗ), визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються, зокрема, власним правовим режимом, типами забудови (пункт 1.4 КВЦПЗ).

Зазначене спростовує наведені вище доводи апеляційної скарги, оскільки будівництво зернового складу підлогового зберігання обємом 120 тисяч тонн здійснювалось на земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням (для розміщення та експлуатації будівель та споруд морського транспорту), що не передбачає будівництво будь-яких інших обєктів, крім обєктів транспортної інфраструктури; сам обєкт будівництва безпосередньо задіяний у діяльності портового оператора та призначений відповідно до проектної документації для функціонування морського терміналу (виконання навантажувально-розвантажувальних операцій як елементу транспортного процесу з перевалки вантажів).

З огляду на встановлені обставини справи та вимоги норм законодавства, а також враховуючи відсутність правових підстав для сплати відповідачем пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем наявності цивільно-правових складових збитків, як-то: власне, збитку, протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового звязку між збитками та діями відповідача, вини останнього у заподіянні збитків, і як наслідок, відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України").

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, суд зобов'язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов'язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, тому підстав для зміни чи скасування оскарженого процесуального акту Південно-західний апеляційний господарський суд не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2018 у справі №916/1796/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано підписано 26.02.2019 у зв'язку з перебуванням судді Мишкіної М.А. 25.02.2019 у відпустці.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна