СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа №905/1006/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Дучал Н.М., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, посвідчення №6888/10 від 05.09.2018 року, свідоцтво серія КС№6888/10 від 05.09.2018 року, довіреність №14-17 від 16.01.2019 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№1427Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 27.09.2018 року по справі №905/1006/18,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», м.Краматорськ,

про стягнення 60058027,53 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом, в якому просило суд стягнути з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» 60058027,53 грн., які складаються з основного боргу - 33586763,21 грн., 3% річних 2769636,46 грн., інфляційних втрат у розмірі 14923605,07 грн. та пені в сумі 8778022,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати товару.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 27.09.2018 року у справі №905/1006/18 (повний текст складено 27.09.2018 року, суддя Ніколаєва Л.В.) позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково.

Стягнуто з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» основний борг у розмірі 33586763,21 грн., 3% річних у розмірі 2769636,45 грн., інфляційні втрати у розмірі 14072685,89 грн. та судовий збір у розмірі 345388,18 грн.

Повернуто з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» судовий збір у розмірі 172429,32 грн. сплачений згідно платіжного доручення №6004393 від 15.05.2018 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 27.09.2018 року в частині відмови у стягненні 850919,18 грн. інфляційних втрат та пені в розмірі 8778022,79 грн.;

- прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 850919,18 грн. інфляційних втрат та пені в розмірі 8778022,79 грн.;

- відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати за подання скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення використано невірну методику розрахунку інфляційних втрат у звязку з чим при перевірці розрахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат, дійшов до невірного висновку про помилковість розрахунку і відмови в позові у відповідній частині.

Скаржник наполягає на неправильному застосуванні норм ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитериристичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», п.27, ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», ст.1 Закону України «Про електроенергетику».

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.12.2018 року у справі №905/1006/18 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також учасникам справи встановлено строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі.

Під час підготовки справи до судового розгляду колегією суддів встановлено, що на розгляді Обєднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебуває справа №913/66/18 за подібних правовідносин. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Обєднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 21.12.2018 року прийняла до розгляду справу №913/66/18 та призначила її до розгляду на 18.01.2019 року. У той час, станом на момент судового засідання у суді апеляційної інстанції 21.01.2019 року відомості про закінчення перегляду справи 913/66/18 були відсутні. Таким чином, з метою забезпечення прав учасників справи на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спору у даній справі, дотримання основних засад господарського судочинства, зокрема, змагальності сторін, повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, з огляду на незявлення в засідання суду представників сторін, з метою дотримання єдності судової практики з розгляду тотожних за змістом справ, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвала суду від 21.01.2019 року про відкладення розгляду справи на 18.02.2019 року була направлена сторонам у справі рекомендованим листом 28.01.2019 року за адресами зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 01.02.2019 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив, відзиві на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Частина 4 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 31.12.2014 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» (покупець, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1626/15-КП-6.

За приписами п.п.1.1, 1.2 вказаного договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

За правилами п.2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року газ обсягом до 8760 тис.куб.м, у тому числі в січні 1900 тис.куб.м, лютому 1630 тис.куб.м, березні 1460 тис.куб.м, квітні 420 тис.куб.м, травні 2 тис.куб.м, червні 2 тис.куб.м, липні 2 тис.куб.м, серпні 2 тис.куб.м, вересні 2 тис.куб.м, жовтні 420 тис.куб.м, листопад 1210 тис.куб.м, грудні 1710 тис.куб.м.

За змістом п.5.2 договору до сплати за 1000 куб.м газу належить 7661,64 грн. з ПДВ.

Сторонами неодноразово вносились зміни до вказаного пункту договору №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року, внаслідок чого ціна газу становила: з 01.02.2015 року 7416,84 грн. з ПДВ (додаткова угода №1 від 27.02.2015 року), з 01.03.2015 року 11333,64 грн. з ПДВ (додаткова угода №2 від 27.03.2015 року), з 01.04.2015 року 9600,24 грн. з ПДВ (додаткова угода №3 від 15.04.2015 року), з 01.05.2015 року 9122,88 грн. з ПДВ (додаткова угода №4 від 29.05.2015 року), з 01.06.2015 року 8865,84 грн. з ПДВ (додаткова угода №5 від 30.06.2015 року), з 01.07.2015 року 8874,60 грн. з ПДВ (додаткова угода №6 від 29.07.2015 року), з 01.10.2015 року 8905,32 грн. з ПДВ (додаткова угода №7 від 21.10.2015 року), з 01.11.2015 року 7288,12 грн. з ПДВ (додаткова угода №8 від 22.10.2015 року), з 01.12.2015 року 7292,58 грн. з ПДВ (додаткова угода №10 від 25.11.2015 року).

У відповідності до п.3.4 договору (в редакції додаткової угоди №8 від 22.10.2015 року) не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, покупець зобовязується надати продавцю підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного/газовидобувного/газотранспортного підприємства три примірники акту приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає покупцю та газорозподільному/газовидобувному/газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п.11 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Матеріали справи свідчать, що договір №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року підписаний представниками сторін, а також скріплений печатками підприємств як і додаткові угоди до нього.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі договору №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року з урахуванням додаткових угод до нього, сторонами підписано, зокрема, наступні акти приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування): б/н від 31.01.2015р. у січні 2015 року на суму 6895544,95 грн., б/н від 31.01.2015р. у січні 2015 року на суму 46736 грн., б/н від 28.02.2015р. у лютому 2015 року на суму 5301223,47 грн., б/н від 28.02.2015р. у лютому 2015 року на суму 38790,07 грн., б/н від 31.03.2015р. у березні 2015 року на суму 6601731,96 грн., б/н від 31.03.2015р. у березні 2015 року на суму 34499,60 грн., б/н від 30.04.2015р. у квітні 2015 року на суму 1429677,33 грн., б/н від 30.04.2015р. у квітні 2015 року на суму 4214,50 грн., б/н від 31.05.2015р. у травні 2015 року на суму 22506,16 грн., б/н від 30.06.2015р. у червні 2015 року на суму 15187,18 грн., б/н від 31.07.2015р. у липні 2015 року на суму 15858,90 грн., б/н від 31.08.2015р. у серпні 2015 року на суму 11989,59 грн., б/н від 30.09.2015р. у вересні 2015 року на суму 17349,84 грн., б/н від 31.10.2015р. у жовтні 2015 року на суму 2013207,89 грн., б/н від 31.10.2015р. у жовтні 2015 року на суму 5637,07 грн., б/н від 30.11.2015р. у листопаді 2015 року на суму 5094343,41 грн., б/н від 30.11.2015р. у листопаді 2015 року на суму 16931,76 грн., б/н від 31.12.2015р. у грудні 2015 року на суму 6882054,42 грн., б/н від 31.12.2015р. у грудні 2015 року на суму 32799,11 грн.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.6.1 договору №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відтак, зобовязання з оплати газу, мали бути виконані наступним чином:

- за поставкою січня 2015 року на загальну суму 6942280,95 грн. 16.02.2015 року включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.02.2015 року, 15.02.2015 року) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України);

- за поставкою лютого 2015 року на суму 5340013,54 грн. 16.03.2015 року включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.03.2015 року, 15.03.2015 року) припадали на вихідні дні;

- за поставкою березня 2015 року на суму 6636231,56 грн. 14.04.2015 року включно;

- за поставкою квітня 2015 року на суму 1433891,83 грн. 14.05.2015 року включно;

- за поставкою травня 2015 року на суму 22506,16 грн. 15.05.2015 року включно, з урахуванням того, що останній день строку (14.05.2015 року) припадав на вихідний день;

- за поставкою червня 2015 року на суму 15187,18 грн. 14.07.2015 року включно;

- за поставкою липня 2015 року на суму 15858,90 грн. 14.08.2015 року включно;

- за поставкою серпня 2015 року на суму 11 989,59 грн. 14.09.2015 року включно;

- за поставкою вересня 2015 року на суму 17 349,84 грн. 15.10.2015 року включно, з урахуванням того, що останній день строку (14.10.2015 року) припадав на святковий день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України);

- за поставкою жовтня 2015 року на суму 2 018 844,96 грн. 16.11.2015 року включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.11.2015 року, 15.11.2015 року) припадали на вихідні дні;

- за поставкою листопада 2015 року на суму 5111275,17 грн. 14.12.2015 року включно;

- за поставкою грудня 2015 року на суму 6914853,53 грн. 14.01.2015 року включно.

Як вказує позивач, відповідач розрахувався за отриманий газ частково. За змістом позовної заяви, станом на день подачі позову розмір основного боргу відповідача складав 33586763,21 грн. У довідці «Сальдо, підприємство «Донецьктеплокомуненерго ОКП», з 01.01.2015 року по 31.03.2018 року» зазначено про заборгованість відповідача в сумі 33586763,21 грн., у довідці «Операції по підприємству «Донецьктеплокомуненерго ОКП», 01.01.2015 року по 31.03.2018 року» відображено оплати на суму 893520 грн.

У той же час, у відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив наявність заборгованості за спожитий природний газ за договором №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року у розмірі 33586763,21 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за газ у належні строки та розмірі за договорами №1626/15-КП-6 від 31.12.2014 року з урахуванням додаткових угод до нього. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 33586763,21 грн. боргу за поставками січня-грудня 2015 року є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов'язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 2769636,46 грн. за загальний період з 17.02.2015 року по 10.04.2018 року та інфляційні втрати у розмірі 14923605,07 грн. за загальний період з березня 2015 року по лютий 2018 року за поставками січня-грудня 2015 року.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 1.9. та п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» №14 від 17.12.2013 року, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2769636,45 грн. 3% річних та 14072685,89 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на невірність розрахунку суду першої інстанції інфляційних втрат, оскільки такі твердження свідчать про довільне тлумачення норм права, наданий розрахунок у якості додатків до позовної заяви підтверджує ту обставину, що інфляційні втрати нараховані не на суму боргу, а на суму боргу з урахуванням інфляційних втрат за попередній період.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 7.2 договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, в загальній сумі 8778022,79 грн. за загальний період з 17.02.2015 року по 14.07.2016 року за несвоєчасне виконання зобовязань з оплати природного газу, спожитого у січні-грудні 2015 року.

Місцевим господарським суду відмовлено у стягнення пені з посиланням на положення Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» (далі Закон).

Статтею 1 Закону визначено, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Згідно із статтею 2 Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №747 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У пункті 5 статуту Компанії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 (у редакції, яка діяла на момент прийняття Закону) встановлено, що метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Відповідно до п.6 статуту ПАТ «НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №747 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2013 року №724), предметом діяльності компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; організація виробництва та постачання теплової енергії.

Законом України «Про енергозбереження» визначено, що: «енергозбереження» - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; «паливно-енергетичні ресурси» - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» енергоносії - це кам'яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам'яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф'яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Тобто природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

З урахуванням наведеного, в силу приписів чинного законодавства позивач (Компанія) є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент прийняття Закону) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо; пункт 1 частини першої статті 13 названого Закону в зазначеній редакції).

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Судом першої інстанцій встановлено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача, є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

У матеріалах справи також наявні ліцензії НКРЕКП серії АЕ№642507, №642506, №642504 (зі строком дії до 12.06.2017 року), видані відповідачу на провадження діяльності з постачання теплової енергії, виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами.

Тобто, враховуючи наведене, а також предмет договору, згідно з яким газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ), відповідач у даних правовідносинах є виконавцем/виробником комунальних послуг з постачання теплової енергії.

При цьому, відповідач здійснює свою господарську діяльність у м. Краматорськ Донецької області (як у спірний період, так і на теперішній час), яке входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2015 року №1275-р.

Таким чином, встановивши, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо поширення на спірні правовідносини, пов'язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону.

Крім того, наведені положення Закону поширюються на правовідносини між енергопостачальними компаніями і виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг і не містять обмежень щодо виду енергетичних ресурсів.

Тотожна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №905/3272/16 від 10.05.2018 року та у постанові Обєднаної палати Верховного Суду по справі №913/66/18 від 18.01.2019 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, встановивши усі фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення пені.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 27.09.2018 року у справі №905/1006/18 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 27.09.2018 року по справі №905/1006/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Н.М. Дучал

Суддя М.М. Слободін