ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2019 р. Справа №926/1288/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

Хабіб М.І.

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Загули Тараса Семеновича б/н від 26.11.2018 (вх. № ЗАГС 01-05/1327/18 від 29.11.2018)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 31.10.2018 (суддя Проскурняк О.Г., повний текст рішення складено 09.11.2018)

у справі № 926/1288/18

за позовом: приватного підприємства "Матіола - Карпати" (надалі ПП "Матіола - Карпати"), м. Чернівці

до відповідача: фізичної особи - підприємця Загул Тараса Семеновича (надалі ФОП Загул Т.С.), с. Мілієве Вижницького району Чернівецької області

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, м. Чернівці

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного підприємства "До олівця" (надалі ПП "До олівця"),с. Мілієве Вижницького району Чернівецької області

за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Мілієве - Брикет" (надалі ТзОВ "Мілієве - Брикет"), с. Мілієве Вижницького району Чернівецької області

про витребування майна з чужого незаконного володіння в сумі 1 088 372,00 грн

за участю учасників справи:

від позивача: Герасим Ш.І. - директор

від відповідача: Клим Н.І. - адвокат (ордер ЧЦ № 14495 від 30.01.2019, угода про надання юридичної допомоги від 30.01.2019)

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-23: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне-підприємство "Матіола - Карпати" звернулось з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця Загула Тараса Семеновича про витребування майна з чужого володіння - 1 088 372,00 грн.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 31.10.2018 у справі № 926/1288/18 позовні вимоги задоволено. Витребувано від ФОП Загул Т.С. на користь ПП "Матіола - Карпати" майновий комплекс загальною площею 1953,9 кв.м., який складається з Консервного цеху - літ. А., котельні - літ. Б., сараю - літ. В., вбиральні - літ. Г., навісу - літ. Д. та літ. Е., прохідної - літ. Ж., водопровідної башні - літ. З., СЕС №1, огорожі та воріт, загальною вартістю - 1 088 372,00 грн. Стягнуто з ФОП Загул Т.С. на користь Державного бюджету України - 16 325,58 грн. - судового збору.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що рішенням суду у справі № 727/5473/16-к встановлено, що реалізація спірного майна відбулася шляхом скоєння злочину в порушення порядку, встановленого для виконання судових рішень та без відома власника спірного майна - ПП "Матіола-Карпати", тому суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування майна у відповідача відповідно до положень ст.388 ЦК України.

Не погоджуючись з даним рішенням, ФОП Загул Т.С. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зокрема, скаржник стверджує, що він є добросовісним набувачем майна. Спірне майно було реалізоване у порядку, встановленому для виконання судових рішень, при цьому торги недійсним не визнавалися. Відтак вважає, що у відповідності до ч.2 ст. 388 ЦК України таке майно не може бути витребувано від добросовісного набувача. Крім того, не погоджується із визначеною позивачем вартістю майна, вважає його завищеним без врахування зносу, який становить 72%.

Скаржник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Позивач в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1647/18 від 21.12.2018), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи письмових пояснень щодо апеляційної скарги не подали, явку уповноважених представників в судові засідання не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

Згідно з договором купівлі-продажу 03.10.2003 ПП "Матіола-Карпати" придбало у Сільскогосподарського ТзОВ "Буковина" консервний завод, що знаходиться по вул. Українській, 14 в с. Мілієво, Вижницького району, Чернівецької області, загальною площею 1953,90 кв.м (ас. 82-83 том І).

23.05.2004 за ПП "Матіола-Карпати" зареєстровано право власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 84-85 том І).

Як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2007 року Сільськогосподарське ТзОВ "Буковина" звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ПП "Матіола-Карпати" про стягнення 83 158,00 грн заборгованості, що виникла у результаті несплати позивачем вартості нерухомого майна, придбаного за договором від 03.10.2003 (а.с. 34-35 том І).

Рішенням Господарського суду Чернівецької області по справі № 12/267 від 19.12.2007 стягнуто з ПП "Матіола-Карпати" на користь Сільськогосподарського ТзОВ "Буковина" - 83 158,00 грн. боргу, 831,58 грн державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання вказано рішення 08.01.2008 було виданий наказ №12/267. Державним виконавцем Пенюк А.М. вчинялися виконавчі дії в межах виконавчого провадження №02-15/502 на примусове виконання рішення суду (а.с. 30-33 том І).

Згідно свідоцтва про придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів від 04.12.2008 вбачається, що ОСОБА_3 на підставі акта про проведення прилюдних торгів від 25.11.2008 придбав спірне нерухоме майно, що раніше належало ПП «Матіола Карпати» на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.2003. 04.12.2008 за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на нерухоме майно: консервний завод (а.с. 87-88 том І).

11.12.2008 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі ОСОБА_3 продав вказане майно ПП "До олівця". 11.12.2008 за ПП «До олівця зареєстроване право власності на нерухоме майно (а.с. 89-90 том І).

Як вбачається із статуту ПП "До олівця"(із змінами), затвердженого рішенням засновників підприємства №4 від 01.12.2011, ПП "До олівця" створене на приватній власності громадянина України Загули Тараса Семеновича (а.с. 93-94 том І).

В подальшому, згідно свідоцтва про державну реєстрацію права власності та згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 15580936 від 04.09.2014, за Загулою Тарасом Семеновичем зареєстровано право власності на консервний завод, що знаходиться по вул. Українській, 14 в с. Мілієво, Вижницького району, Чернівецької області, загальною площею 1953,90 кв.м (а.с. 97 том І).

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2017 у справі №727/5473/16-к, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 29.05.2017 та Постановою другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 26.04.2018 визнано винуватим державного виконавця Пенюка А.М., що вчиняв виконавчі дії в межах виконавчого провадження №02-15/502 щодо виконання наказу №12/267 на виконання рішення Господарського суду Чернівецької області по справі №12/267 від 19.12.2007 та засуджено за ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права займати посади в органах державної влади на строк 3 роки (а.с. 22-26, 39-42 том І).

Як вбачається із вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2017 по справі № 727/5473/16-к, що набрав законної сили, державний виконавець, який здійснював виконавчі дії в межах виконавчого провадження №02-15/502 щодо виконання наказу №12/267, виданого на виконання рішення Господарського суду Чернівецької області по справі № 12/267 від 19.12.2007, діючи умисно, щодо реалізації спірного майна - комплексу будівель та споруд консервного заводу на прилюдних торгах 24.11.2008 шляхом вчинення службового підроблення документів, реалізував майно, що є предметом даного спору.

Отже, мало місце злочинне діяння, вчинене державним виконавцем щодо незаконного відчуження спірного майна.

Враховуючи, що майно, яке належало ПП "Матіола-Карпати", внаслідок протиправних дій державного виконавця та у зв'язку із порушенням процедури проведення торгів, протиправно вибуло із власності позивача. ПП "Матіола-Карпати" звернулося до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів із позовом про витребування майна з чужого володіння.

В свою чергу відповідач проти позову заперечує, при цьому вказує, що позивач не є власником майна, оскільки ПП "Матіола-Карпати" порушено порядок розрахунку за придбаний у СТОВ "Буковина" майновий комплекс. Крім того, відповідач вказує, що є добросовісним набувачем майна, оскільки воно продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Також просить суд застосувати строки позовної давності до даного позову (а.с. 64-70, 200-202 том І).

У письмових поясненнях треті особи: ПП "До олівця" та ТзОВ "Мілієво-Брикет", проти позову заперечують з аналогічних підстав, що вказані відповідачем у відзиві на позов.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Таким чином, предмет "віндикаційного" позову становить вимога не володіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Статтею 328 ЦК України унормовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.).

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Тобто, за положеннями зазначених вище норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Розглядаючи даний спір щодо витребування майна, згідно з статтями 387, 388 ЦК України, суд врахував зокрема: чи набуто майно на відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Так, досліджуючи правові підстави набуття позивачем майна, судом встановлено наступне.

Статтею 328 ЦК України (в редакції, станом на 2003 рік) унормовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначалося вище, право власності на спірне майно набуте ПП "Матіола-Карпати" на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.10.2003. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.05.2005, за ПП "Матіола-Карпати" зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно.

Скаржник стверджує, що спірне майно було реалізоване на прилюдних торгах 04.12.2008 саме в порядку виконання судового рішення. ФОП Загул Т.С. є добросовісним набувачем нерухомого майна, оскільки являється засновником ПП «До олівця», яке мало це майно у своєму статутному фонді як особистий внесок ОСОБА_3, а потім як особистий внесок Загул Т.С. В подальшому передане відповідачем як внесок до статутного фонду ТзОВ «Мілієве-Брикет», засновником якого є Загул Т.С. (а.с. 172-187 том І). Відтак вважає, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Частиною 2 ст. 388 ЦК України встановлено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

Отже, Цивільний кодекс України встановлює, що саме у встановленому законом для виконання судових рішень порядку, продане майно не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2017 по справі № 727/5473/16-к, який набрав законної сили, встановлено, що відчуження спірного майна відбулось шляхом скоєння злочину із порушенням порядку, встановленого для виконання судових рішень та без відома власника спірного майна - ПП "Матіола Карпати", тобто поза його волею.

Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99р. у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу ч. 2 ст. 3 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За змістом ч.6 ст. 75 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності установлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У кримінальних провадженнях суб'єктний склад учасників справи не має значення для визнання вироку преюдиціальним. Для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, цей вирок є обов'язковим лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З урахуванням того, що у справі № 727/5473/16-к було встановлено факт незаконного відчуження спірного майна, яке належало на праві приватної власності ПП "Матіола-Карпати", тобто спірне майно вибуло з володіння законного власника та поза його волею, суд звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи № 926/1288/18 вказані обставини не встановлюються та не доводяться знову з огляду на приписи статті 75 ГПК України.

Доводи скаржника про необхідність дослідження у даній справі обставин відчуження спірного майна щодо набуття його добросовісним набувачем, оскільки правочини, на підставі яких це майно набуте, не визнанні судом не дійсними, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать ст. 75 ГПК України про преюдиційність судових рішень та виходять за межі предмету спору у даній справі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Судом констатовано наявність підстав для витребування майна від відповідача у відповідності до положень ст.388 ЦК України, оскільки, як встановлено у справі № 727/5473/16-к реалізація спірного майна відбулася шляхом скоєння злочину в порушення порядку, встановленого для виконання судових рішень та без відома власника спірного майна - ПП "Матіола Карпати".

Щодо твердження скаржника про те, що нерухоме майно має 72 % зносу, відповідно його вартість менша ніж ціна позову, то суд вважає таке твердження необґрунтованим з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із висновку № 432 будівельно-оціночної експертизи від 10.07.2015, ринкова вартість комплексу будівель та споруд за адресою: Чернівецька область, вул. Українська, 14, а саме: консервного цеху літ. А, котельні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, навісів літ. Д та Е, прохідної літ. Ж, водонапірної башні літ ВБ, СЕС №1, огорожі № 2,3 станом на лютий 2008 року становить 1 088 372,00 грн (а.с. 2-18 том ІІ).

Крім того, суд звертає увагу сторін на посилання на вищезазначену експертизу у вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2017 по справі №727/5473/16-к.

При цьому, судом критично оцінюються посилання представника відповідача на вартість спірного майна, станом на 15.09.2014 - 350 000,00 грн та станом на даний час з урахуванням пошкоджень та фактичного зносу у розмірі 210 000,00 грн, оскільки станом на момент проведення прилюдних торгів та відчуження із законної власності позивача спірного майна, його вартість, як встановлено судом вище, згідно висновку №432 будівельно-оціночної експертизи від 10.07.2015, становила 1 088 372,00 грн. Інших доказів щодо реальної вартості майна на момент відчуження останнього та розгляду справи, відповідачем суду не представлено.

Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає безпідставними, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Крім того, факт незаконного відчуження спірного майна, яке належало на праві приватної власності ПП "Матіола-Карпати", було встановлено судом під час розгляду справи №727/5473/16-к, яке набрало законної сили у 2017 році.

Тобто, в даному випадку, колегія суддів вважає, що право на витребування спірного майна на підставі ст.388 ЦК України у власника майна - ПП "Матіола-Карпати" виникло з моменту набрання законної сили судового рішення у справі №727/5473/16-к.

З огляду на встановлені обставини по даній справі, суд апеляційної інстанції вважає, що для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин у справі № 926/1288/18 відсутні правові підстави.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За змістом ст.129 ГПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Приписами п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

При поданні апеляційної скарги, скаржником було сплачено судовий збір в розмірі 8 036,50 грн. Решта суми судового збору ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 було відстрочено скаржнику (відповідачу) до винесення постанови у даній справі.

Враховуючи, що станом на момент винесення постанови у даній справі, ФОП Загул Т.С. решти судового збору не сплатило, колегія суддів вважає за необхідне достягнути зі скаржника в дохід Державного бюджету України 16 451,87 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 31.10.2018 у справі № 926/1288/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 036,50 грн за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Загул Тараса Семеновича (АДРЕСА_1 код НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Вижницьким РВ УМВС в Чернівецькій області) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УКуЛичак.р мЛьв./Личаківський/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38007620, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 2065, код класифікації доходів бюджету: 22030101) судового збору в розмірі 16 451,87 грн за розгляд апеляційної скарги.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Чернівецької області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

М.І. Хабіб