ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2019 р. Справа №914/3037/15

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді О.В. Зварич

суддів О.П. Дубник

Г.В. Орищин,

секретар судового засідання М.С. Кіра,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Стасюк Світлани Ігорівни (надалі ФОП Стасюк С.І.) б/н від 25.07.2018р. (вх.№01-05/396/18 від 18.10.2018р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. (головуючий-суддя С.В.Іванчук, судді: Т.Я. Рим, В.М. Пазичев; повний текст рішення складено 09.07.2018р.)

у справі № 914/3037/15

за позовом: Заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (надалі ДП «Львівський завод збірних конструкцій»)

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Стасюк Світлани Ігорівни (надалі ФОП Стасюк С.І.)

про розірвання договору оренди та зобов'язання повернути виробничу площадку,

за участю:

від прокуратури: Бучко Р.В. (посвідчення № 047120 від 16.06.2017р.);

від позивача Міністерства оборони України: Смілка В.І. - представник (довіреність №220/506/Д від 03.12.2018р.);

від позивача ДП «Львівський завод збірних конструкцій»: Олинців-Раду Н.І. - представник (довіреність б/н від 20.06.2018р.) ;

від відповідача: Парамонов С.О. - адвокат (ордер серія ЛВ № 000007 від 03.12.2018р.),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

31.08.2015р. Заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця Стасюк Світлани Ігорівни про розірвання договору від 3 вересня 2007 року №173-п про передачу в тимчасове користування виробничої площадки площею 193,35 кв.м по вул. Городоцькій, 222 у м.Львові, укладеного між ДП Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» та Суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Стасюк Світланою Ігорівною та зобов`язання Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу Стасюк Світлану Ігорівну усунути перешкоди в користуванні ДП Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» виробничої площадки площею 193,35 кв.м, яка розташована по вул.Городоцькій, 222 у м. Львові та знаходиться у володінні ДП Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій».

Короткий зміст судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанції

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.03.2016р. у справі №914/3037/15 (суддя П.Т. Манюк) відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог (т.2, а.с. 129-138).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. (головуючий-суддя О.І. Матущак, судді: М.І. Хабіб, Я.О. Юрченко) рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2016р. у справі № 914/3037/15 залишено без змін (т. 2, а.с.188-193).

Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016р. касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2016р. у справі №914/3037/15 скасовано повністю, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області в іншому складі суду (т.2, а.с. 252-259).

Вищий господарський суд України у постанові вказав таке: відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили з того, що МО України не є Орендодавцем майна згідно спірного договору від 3 вересня 2007 року № 173-п про передачу в тимчасове користування виробничої площадки площею 193,35 кв.м по вул. Городоцькій, 222 у м.Львові, укладеного між ДП Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» та Суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Стасюк Світланою Ігорівною, не є стороною договору та не перебуває у договірних відносинах з ФОП Стасюк С.І. Суди дійшли висновку, що прокурором в інтересах позивача-1 не може ставитись питання про дострокове розірвання цього договору та усунення перешкод у користуванні орендованим майном. Разом з цим, суд першої інстанції, не приділив належної уваги правовідносинам що склались між сторонами, та не надав належну правову оцінку всім обставинам справи. Зокрема, відмовляючи прокурору у його позові, суд першої інстанції, встановивши, що Орендодавцем за спірним договором є ДП "Львівський завод збірних конструкцій", фактично, так і не з'ясував належним чином правового статусу майна, яке передається в оренду, та наявність у ДП "Львівський завод збірних конструкцій" права на розпорядження вказаним майном саме для передачі його в оренду, і як наслідок - не дослідив дотримання процедури передачі цього державного майна в оренду, у тому числі і отримання для цього відповідних погоджень. Крім того, в порушення вимог ст. ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд, дійшовши формального висновку про те, що відсутні докази надіслання копії заяви ДП "Львівський завод збірних конструкцій" № 709 від 27.08.2015 року, адресованої ФОП Стасюк С.І. про розірвання договору оренди, суд першої інстанції не врахував, що положення ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати у взаємозв'язку з ч. 1 ст. 43 цього Кодексу та фактично ухилилися від витребування необхідних для вирішення даної справи доказів. Також приймаючи рішення про відмову у позові у зв'язку з пропуском позовної давності у даному спорі, про застосування якої заявлено ФОП Стасюк С.І., та вказуючи на те, що ні прокурором, ні ДП "Львівський завод збірних конструкцій", не було наведено поважних причин пропуску такого строку, суд першої інстанції припустився суперечностей у своїх висновках, оскільки, водночас, вказав на те, що на час розгляду даної справи сторони продовжують перебувати у договірних відносинах. Вищий господарський суд України зазначив, що суд апеляційної інстанції також не приділив у повній мірі уваги вищезазначеним обставинам справи, вимогам норм матеріального права та правовідносинам, що склалися між сторонами, як і не встановив правого статусу майна, що передається в оренду, припустившись цим самим, тих же порушень, що і суд першої інстанції.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. у справі №914/3037/15 (головуючий-суддя С.В. Іванчук, судді: Т.Я. Рим, В.М. Пазичев) повністю задоволено позов (з врахуванням заяви про зміну позовних вимог від 12.02.2018 № 03-568 вих.18) (т. 3, а.с. 209-210). Розірвано договір від 3 вересня 2007р. №173-п про передачу в тимчасове користування виробничої площадки площею 193,35 кв.м по вул. Городоцькій, 222 у м. Львові, укладений між Державним підприємством Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою - Стасюк Світланою Ігорівною. Зобов'язано Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу Стасюк Світлану Ігорівну повернути Державному підприємству Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться по вул. Городоцькій, 222 у м. Львові. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Стасюк Світлани Ігорівни 2436,00 грн. судового збору в дохід державного бюджету України (т. 4, 132-147).

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 03.09.2007р. між Державним підприємством "Львівський завод збірних конструкцій" (Виконавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою Стасюк Світланою Ігорівною (Замовник) укладено договір № 173-п. Відповідно до п.1.1 договору, Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться у володінні Державного підприємства "Львівський завод збірних конструкцій", м. Львів, вул. Городоцька, 222, виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника. Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що Замовник має право з письмового дозволу Виконавця здійснювати забудову, технічне переоснащення та поліпшення виробничої площадки. Виконавець не відшкодовує ці витрати. Разом з тим, рішенням апеляційного суду Львівської області від 02.12.2014р. у справі № 462/1878/14 встановлено факт самочинного будівництва ФОП Стасюк С.І. у 2008 році, а саме споруджено прибудову до державного нерухомого майна заводу площею 73,5 кв.м на торговій площадці заводу без дозволу чи погодження. Задовільняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд зазначив, що докази в підтвердження надання дозволу на здійснення такого будівництва саме на спірній виробничій площадці в матеріалах справи відсутні, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що Замовником ФОП Стасюк С.І. порушено умови спірного договору, а саме п.п. 1.1, 4.1 та 5.1 договору, що відповідно до п. 7.2 є підставою для його розірвання. Крім того, суд першої інстанції відмовив у застосуванні спливу строку позовної давності згідно заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України мотивуючи це тим, що позивач-2 та відповідач перебувають у договірних відносинах, отже має місце триваюче правопорушення, тому відсутні правові підстави вважати пропущеним строк позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ФОП Стасюк С.І. подала апеляційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. у справі №914/3037/15, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Скаржник рішення суду першої інстанції вважає незаконним і необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню. Зокрема скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про розірвання спірного договору не навів правових підстав, передбачених нормами чинних ЦК України, ГК України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна», які відповідачем порушено та відповідно які б слугували підставою для прийняття рішення про розірвання договору № 173-п від 03.09.2007р. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення з посиланням на рішення апеляційного суду Львівської області від 02.12.2014р. у справі № 462/1878/14 зроблено висновок, де йдеться про самочинне будівництво на виробничій площадці без дозволу та погодження на здійснення такого будівництва. Разом з тим, на думку скаржника місцевий господарський суд не вважав за доцільне і необхідне згадати й про інше судове рішення у справі № 5015/5379/11, яке набрало законної сили, в якому також встановлено факти, що на виробничій площадці споруджені тимчасові допоміжні приміщення для здійснення господарської діяльності ФОП Стасюк С.І. на час дії договору № 173-п від 03.09.2007р., що не суперечить п. 5.1 договору, а також що ФОП Стасюк С.І. не порушено вимог договору № 173-п від 03.09.2007р. щодо цільового використання виробничої площадки. Крім того, поза увагою суду залишився належний та допустимий доказ - акт обміру площі, яка використовується ФОП Стасюк С.І. від березня 2009 року, підписаний з одного боку представником ДП МОУ «ЛЗЗК», а з другого боку СПД ФОП Стасюк С.І. Скаржник стверджує, що на виконання умов договору та визначених ним обов`язків, Замовником виробнича площадка використовується згідно з п.1.1 договору для виробничих потреб у відповідності до профілю діяльності підприємця, своєчасно та в повному обсязі здійснюється плата за користування цією виробничою площадкою. Крім того, ні військовий прокурор, ні позивачі не надали доказів погіршення стану виробничої площадки внаслідок її неналежного використання. Тим більше, мовчазна згода позивача-2 на щорічну пролонгацію спірного договору свідчить про відсутність з боку Виконавця претензій щодо порушення умов договору та використання виробничої площадки поза межами дії договору. Скаржник також вважає, що місцевий господарський суд безпідставно не застосував сплив строку позовної давності при вирішенні даного спору. Також на думку скаржника місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення проігнорував необхідність виконання вказівки Вищого господарського суду України, що міститься у постанові від 06.12.2016р. у даній справі, а саме не з`ясував належним чином правового статусу майна, яке передається в оренду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Заступник військового прокурора Львівського гарнізону у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною, твердження скаржника надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а оскаржуване рішення - законним, обґрунтованим. При прийнятті рішення суд першої інстанції повністю та правильно встановив обставини, які мають значення для справи, правильно дослідив та оцінив докази, правильно визначив правовідносини та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зокрема неспроможними на думку прокурора є твердження скаржника про те, що військовою прокуратурою не представлено доказів, що ФОП Стасюк С.І. на виробничій площадці проводить діяльність, що пов`язується з будівництвом капітальних споруд чи здійснення забудови територій, оскільки вказані факти встановлені рішенням апеляційного суду Львівської області від 02.12.2014р. у справі № 462/1878/14, які у відповідності до ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню. Прокурор вважає безпідставним покликання скаржника на рішення господарського суду Львівської області від 15.11.2011р. у справі №5015/5379/11, оскільки суд першої інстанції дав належну правову оцінку вказаному рішенню. Крім того, місцевий господарський суд, правильно звернув увагу на те, що ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» та ФОП Стасюк С.І. перебувають у договірних відносинах, отже за даних обставин, має місце триваюче правопорушення, тому відсутні правові підстави вважати пропущеним строк позовної давності. На думку прокурора, при новому розгляді справи господарський суд Львівської області повністю виконав вимоги постанови Вищого господарського суду України від 06.12.2016р. у даній справі. Просить залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. у справі №914/3037/15, апеляційну скаргу ФОП Стасюк С.І. - без задоволення.

ДП Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, та такою, що не ґрунтується на чинному законодавстві, а оскаржуване рішення - законним та обґрунтованим. Зокрема зазначає, що відповідач здійснивши самочинне будівництво порушив умови договору № 173-п від 03.09.2007р. Факт самочинного будівництва ФОП Стасюк С.І. (спорудження прибудови до державного нерухомого майна без дозволу чи погодження) знайшов підтвердження у судовому рішенні апеляційного суду Львівської області від 02.12.2014р. у справі № 462/1878/14. Крім того, самочинне будівництво відбулося на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, оскільки позивачу-2 землю надано у постійне користування для виробничих потреб, а не для забудови, згідно державного Акту на право постійного користування землею від 08.06.1999р. серія І-ЛВ № 6003. Також позивач-2 зазначає, що у зв`язку з порушенням визначеного договором порядку використання виробничої площадки неодноразово звертався до відповідача з пропозицією розірвання договору, проте відповідач повідомляв про неможливість прийняття пропозиції, отже твердження скаржника про надання мовчазної згоди позивача-2 на щорічну пролонгацію договору не відповідає дійсності. Просить залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. у справі №914/3037/15, апеляційну скаргу ФОП Стасюк С.І. - без задоволення.

Позивач-1 письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Прокурор та представники позивачів просили залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу - без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Державне підприємство МО України "Львівський завод збірних конструкцій" згідно з Державним актом на право постійного користування землею І-ЛВ № 003438 від 08.06.1999р. є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 95304 га розташованої за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 222. Землю надано у постійне користування для виробничих потреб (т. 2, а.с. 116-117).

03.09.2007р. між Державним підприємством МО України "Львівський завод збірних конструкцій" (Виконавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою Стасюк С.І. (Замовник) укладено договір № 173-п (т.1, а.с. 41-43).

Відповідно до п.1.1 договору, Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", м. Львів, вул. Городоцька, 222 виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника.

Положеннями п. 2.1 договору визначено, що передача виробничої площадки в користування не спричиняє передачу Замовнику права власності на цю площадку. Власником виробничої площадки залишається Виконавець, а Замовник користується нею протягом дії цього договору.

Замовник вступає у строкове користування виробничою площадкою з дати підписання цього договору та акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною даного договору. Виробнича площадка вважається поверненою Виконавцеві з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі (п.п. 2.2, 2.3 договору).

Згідно із п. 4.1 договору, Замовник зобов'язується використовувати виробничу площадку у відповідності до умов цього договору, згідно п. 1.1.

У разі припинення дії цього договору Замовник зобов`язується повернути Виконавцеві виробничу площадку в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі її в користування, з врахуванням фізичного зносу (п. 4.3 договору).

В пунктах 5.1, 5.2 договору сторони погодили, що Замовник має право самостійно здійснювати господарську діяльність на виробничій площадці в межах, визначених положенням суб`єкта підприємницької діялності, чинним законодавством України та цим договором, згідно п. 1.1. З письмового дозволу Виконавця здійснювати забудову, технічне переоснащення та поліпшення виробничої площадки. Виконавець не відшкодовує ці витрати.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що Виконавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін у договір користування виробничої площадки або його розірвання в разі погіршення стану виробничої площадки, внаслідок неналежного використання або невиконання умов договору.

Цей договір діє з 03 вересня 2007р. по 25 серпня 2008р.(п. 10.1 договору).

Пунктом 10.10. сторони погодили, якщо новий договір не укладений протягом терміну, встановленого даним договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицій про його укладення дія договору припиняється у наслідок: закінчення терміну дії, на який він був укладений; банкрутства Замовника; за згодою сторін; на підставі рішення суду. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду, господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавством України.

На виконання умов договору Виконавцем передано, а Замовником прийнято в строкове платне користування виробничу площадку загальною площею 193,35 кв.м, розміщену за адресою: м.Львів, вул. Городоцька, 222, підтвердженням чого є акт прийому-передачі в користування виробничої площадки, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул.Городоцька, 222 від 03.09.2007р. підписаний сторонами та скріплений відтисками печаток Виконавця та Замовника (т. 1, а.с. 45).

Додатковою угодою від 17.07.2008р. до договору № 173-П від 03.09.2007р. сторони внесли зміни до п.10.10 договору №173-п від 03.09.2007р. шляхом викладення його в наступній редакції, а саме: « 10.10 У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором» (т. 1, а.с. 47).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач - ФОП Стасюк С.І. зверталась до Залізничного районного суду м.Львова із зустрічним позовом про визнання права власності на нежитлові приміщення прибудови загальною площею 291,4 кв.м, розміщені на спірній виробничій площадці. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.07.2014р. у справі №462/1878/14-ц, зокрема, зустрічний позов ФОП Стасюк С.І. задоволено, визнано за ФОП Стасюк С.І. право власності на нежитлові приміщення прибудови загальною площею 291,4кв.м.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 02.12.2014р. у справі №462/1878/14 апеляційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" задоволено. Скасовано рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.07.2014 р. в частині задоволення зустрічного позову фізичної особи-підприємця Стасюк С.І. про визнання права власності на нежитлові приміщення прибудови загальною площею 291,4 кв.м. Апеляційний суд Львівської області у своєму рішенні зазначив, що ФОП Стасюк С.І. уклала договір оренди з державним підприємством Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" про тимчасове користування виробничої площадки на території заводу, на якій у 2008 році здійснила самочинне будівництво споруди (нежитлових приміщень). Споруджена прибудова до державного нерухомого майна заводу площею 73,5 кв.м була здійснена замість погодженого капітального ремонту нежитлового приміщення, що належить до державної власності, на торговій площадці заводу без дозволу чи погодження. А відтак, апеляційний суд Львівської області дійшов висновку, що задовольняючи зустрічну позовну вимогу та визнаючи право власності на нежитлове приміщення, суд першої інстанції не врахував положення ч. 2 ст. 376 ЦК України, відповідно до якої особа, яка здійснює чи здійснила самовільне будівництво, не набуває права власності на нього (т.1, а.с. 50-53).

Крім того, в матеріалах справи міститься копія листа б/н від 25.12.2007р. надісланого ФОП Стасюк С.І. керівнику ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій», яким ФОП Стасюк С.І. визнає, що нею без узгодження і дозволу з позивачем-2, самовільно споруджено приміщення з режимом тимчасового користування, на виробничій площадці, яка передана підприємцю в тимчасове платне користування по договору № 173-п від 03.09.2007р., укладеного між ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» та Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою Стасюк С.І. (т. 2, а.с. 122).

20.04.2015р. позивач-2 - ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» надіслав на адресу відповідача пропозицію вих. № 319 (в порядку статті 188 Господарського кодексу України) в якій зокрема зазначив, що ФОП Стасюк С.І. всупереч умов договору № 173-п від 03.09.2007р. здійснила на спірній виробничій площадці самочинне будівництво споруди (нежитлових приміщень), без дозволу та погодження ДП «ЛЗЗК», що підтверджується рішенням апеляційного суду Львівської області від 02.12.2014р. по справі № 462/1878/14. В зв'язку з порушенням визначеного договором порядку використання виробничої площадки, позивач-2 звернувся до відповідача з пропозицією розірвати договір №173-п від 03.09.2007р. (т. 1, а.с 48).

Відповідач листом №14 від 14.05.2015р. повідомив про неможливість прийняття пропозиції про дострокове розірвання договору №173-П від 03.09.2007р. (т. 1, а.с. 49).

В заяві від 27.08.2015р. вих. № 709 позивач-2 повідомив відповідача про припинення дії договору № 173-п від 03.09.2007р., зазначивши про те, що відповідно до п. 10.10 додаткової угоди від 17.07.2008р. до договору від 03.09.2007р. № 173-п ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» припиняє дію вказаного договору і відповідно подальша його дія не підлягає пролонгації (продовженню) на наступний термін. У зв`язку з цим Суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі Стасюк Світлані Ігорівні необхідно згідно пунктів 2.3, 4.3, 10.5.3, 10.6 договору повернути ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 222. В даній заяві позивач-2 також просив відповідача 4 вересня 2015 року спільно підписати акт здачі-приймання вказаної виробничої площадки та попередив, що у випадку неповернення виробничої площадки ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» буде змушений звернутися до суду (т. 3, а.с. 17, 39). Вказану заяву надіслано 01.09.2015 цінним листом з описом вкладення на адресу СПД ФОП Стасюк С.І., про що свідчать належно засвідчені копії опису вкладення та фіскального чека поштового відділення ПАТ «Укрпошта» ( номер відправлення 945). Заяву було повернуто відправнику із зазначенням причини повернення: «закінчення терміну зберігання» (а.с.18, 40 -42, т.3).

Норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України)

Аналогічно, пункт 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря (п.п. 1, 2 ст. 284 ГК України).

З аналізу матеріалів справи суд встановив, що між ДП МО України "Львівський завод збірних конструкцій" (Виконавець) та ФОП Стасюк С.І. (Замовник) укладено договір № 173-п. Відповідно до п.1.1 договору, Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", м. Львів, вул. Городоцька, 222 виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника.

Виробнича площадка площею 193,35 кв.м розташована на земельній ділянці, наданій Державному підприємству Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" в постійне користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею від 08.06.1999р. серія І-ЛВ № 003438 (т. 2, а.с. 116-117).

Вказана виробнича площадка обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій", як споруди «Бетонні площадки» за інвентарним номером 17009, що підтверджується інвентарною карткою обліку основних засобів від 11.05.2005р. (т. 3, а.с. 108).

В ході розгляду справи, суд встановив, що на виконання умов договору № 173-п від 03.09.2007р. ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій" передало відповідачу в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", м. Львів, вул. Городоцька, 222; виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника.

Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно із пунктом 10.1 договору № 173-п від 03.09.2007р. цей договір діє з 03 вересня 2007р. по 25 серпня 2008р.

Як зазначено вище, додатковою угодою від 17.07.2008р. до договору № 173-П від 03.09.2007р. сторонами внесено зміни до п.10.10 договору №173-п від 03.09.2007р. шляхом викладення його в наступній редакції, а саме: « 10.10 У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором».

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається договір вважається поновленим на строк, який бу раніше встановлений договором.

Судом встановлено, що сторони неодноразово пролонговували дію названого договору з урахуванням положень пункту 10.10 договору в редакції додаткової угоди від 17.07.2008р. Востаннє дія договору № 173-п від 03.09.2007р. була продовжена до 25 серпня 2015 року.

Аналізуючи матеріали судової справи, суд встановив, що ДП МОУ «Львівський завод збірних конструкцій» 27 серпня 2015 року направив на адресу відповідача заяву про припинення дії договору № 173-п від 03.09.2007р.

Дана заява надіслана відповідачу, підтвердженням чого є копія опису вкладення до цінного листа № 949 від 01.09.2015р. та копія фіскального чека поштового відділення ПАТ «Укрпошта» (т. 3, а.с. 18, 39-43).

Таким чином, відповідно до пункту 10.1 договору та пункту 10.10 договору в редакції додаткової угоди, договір № 173-п від 03.09.2007р. припинив свою дію 25 серпня 2015 року.

Отже, з 25.08.2015р. договірні відносини між сторонами припинились.

Частиною другою статті 291 Господарського кодексу України встановлено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить частина 2 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Враховуючи, що об'єктом оренди є державне майно, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, та встановивши, що: 1) договір №173-п від 03.09.2007р. припинив свою дію 25 серпня 2015 року; 2) наявність заяви орендодавця на припинення договору протягом одного місяця після закінчення терміну його дії та відсутність волевиявлення на пролонгацію договору, колегія суддів апеляційної інстанції вважає хибним висновок місцевого господарського суду про відсутність доказів надіслання позивачем-2 вищезазначеної заяви про припинення дії договору № 173-п від 03.09.2007р. відповідачу. Надіслання зазначеної заяви відповідачу підтверджується наявною в матеріалах копією опису вкладення до цінного листа № 949 від 01.09.2015р. Однак, судом першої інстанції не було надано належної оцінки заяві позивача-2 про припинення договору оренди та не досліджено обставин стосовно її надіслання на адресу відповідача протягом одного місяця після закінчення строку дії договору. При цьому, в даному випадку важливе значення має саме факт надіслання відповідної заяви орендодавцем на адресу орендаря, що свідчить про його волевиявлення припинити орендні правовідносини з орендарем.

З урахуванням вищевказаного, колегія суддів констатує відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо розірвання спірного договору № 173-п від 03.09.2007р., укладеного між ДП МО України "Львівський завод збірних конструкцій" та ФОП Стасюк С.І., оскільки на момент звернення прокурора з позовом про розірвання договору оренди (31.08.2015 року, вх.№3128), цей договір був припинений за заявою орендодавця з 25.08.2015 року.

Тому рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору від 3 вересня 2007 року №173-п про передачу в тимчасове користування виробничої площадки площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові, укладеного між Державним підприємством Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Стасюк Світланою Ігорівною необхідно скасувати. В цій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу Стасюк Світлану Ігорівну повернути Державному підприємству Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» виробничу площадку площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Умовами пункту 4.3 спірного договору сторони визначили, що Замовник зобов'язується у разі припиненя дії цього договору, повернути Виконавцеві виробничу площадку в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі її в користування, з врахуванням фізичного зносу. Пунктами 2.3, 10.5.3 передбачені умови повернення виробничої площадки зокрема, виробнича площадка вважається поверненою Виконавцю з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі.

Таким чином, ФОП Стасюк С.І. відповідно до вимог закону та договору зобов'язана повернути Державному підприємству Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» виробничу площадку площею 193,34 кв.м за адресою: м. Львів, вул.Городоцька, 222. Докази повернення відповідачем Виконавцю спірної виробничої площадки за актом приймання-передачі в матеріалах справи відсутні.

З аналізу вищеописаних правових норм та матеріалів даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції підставно задоволено позовну вимогу (з врахуванням заяви про зміну позовних вимог) щодо зобов'язання повернути виробничу площадку площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові. Тому у цій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з твердженнями скаржника стосовно того, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд не дав належної правової оцінки рішенню господарського суду Львівської області від 15.11.2011р. у справі №5015/5379/11, яке набрало законної сили. Оскільки місцевий господарський суд у своєму рішенні зазначив зокрема: даним рішенням встановлено, що виробнича площадка за адресою: м.Львів, вул. Городоцька, 222 є інженерною спорудою та не може вважатись земельною ділянкою, а тому відповідно за договором № 173-п від 03.09.2007р. позивач передав відповідачу в найм (оренду) інженерну споруду, а не земельну ділянку. Також рішенням встановлено, що відповідач не порушив вимог договору щодо цільового використання виробничої площадки, що підтверджується листом відповідача від 25.12.2007р., оскільки виробнича площадка з усіма покращеннями використовується виключно для здійснення господарської діяльності відповідача. Також суд зазначив, що факт спорудження на вказаній виробничій площадці тимчасових чи допоміжних приміщень для здійснення відповідачем господарської діяльності не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки такі підстави не передбачені ст. 215 ЦК України. В свою чергу здійснення відповідачем покращень виробничої площадки з дозволу позивача чи без такого тягне за собою інші правові наслідки, ніж визнання договору недійсним.

На виконання вказівки Вищого господарського суду України, що міститься у постанові від 06.12.2016р. у даній справі, щодо правового статусу майна, яке передається в оренду, та наявність у ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» права на розпорядження вказаним майном саме для передачі його в оренду, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Як зазначалось вище, Державне підприємство МО України "Львівський завод збірних конструкцій" згідно з Державним актом на право постійного користування землею І-ЛВ №003438 від 08.06.1999р. є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 95304 га розташованої за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 222. Землю надано у постійне користування для виробничих потреб (т. 2, а.с. 116-117).

Виробнича площадка площею 193,35 кв.м розташована на земельній ділянці, наданій Державному підприємству Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" в постійне користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею від 08.06.1999р. серія І-ЛВ № 003438 (т. 2, а.с. 116-117).

Вказана виробнича площадка обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій", як споруди «Бетонні площадки» за інвентарним номером 17009, що підтверджується інвентарною карткою обліку основних засобів від 11.05.2005р. (т. 3, а.с. 108).

Згідно Статуту ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій», затвердженого Міністром оборони України від 28.01.1997р., зокрема п.4.2 майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та Статуту. Передача в оренду нерухомості здійснюється в порядку визначеному Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (п. 4.5 Статуту) (т. 2, а.с. 104-114).

Отже, з наведеного вбачається, що при укладенні договору № 173-п від 03.09.2007р. ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» дотримано процедуру передачі державного майна в тимчасове користування відповідачу, а саме виробничої площадки площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Оскільки в даному спорі суд встановив відсутність порушеного права позивача в частині вимоги про розірвання договору № 173-п від 03.09.2007р., тому позовна давність застосуванню не підлягає.

В частині позовної вимоги про зобов'язання Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу Стасюк Світлану Ігорівну повернути Державному підприємству Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» виробничу площадку площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові необхідно зазначити, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Усі інші доводи скаржника не спростовують обставин, встановлених судом апеляційної інстанції.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України унормовано: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Варто зазначити, що обов'язок суду обґрунтувати своє рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін проти України» від 10.02.2010, набуло статусу остаточного 10.05.2011).

Згідно положень ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги підлягають розподілу між сторонами пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Стасюк Світлани Ігорівни б/н від 25.07.2018р. (вх.№ 01-05/396/18 від 18.10.2018р.) задоволити частково. Рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. у справі № 914/3037/15 скасувати в частині задоволення позовної вимоги про розірвання договору від 3 вересня 2007 року №173- п про передачу в тимчасове користування виробничої площадки площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові, укладеного між Державним підприємством Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Стасюк Світланою Ігорівною. В цій частині прийняти нове рішення. Відмовити у задоволенні вказаної позовної вимоги.

В частині позовних вимог про зобов'язання Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу Стасюк Світлану Ігорівну повернути Державному підприємству Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» виробничу площадку площею 193,35 кв.м по вул.Городоцькій,222 у м.Львові рішення господарського суду Львівської області від 27.06.2018р. у справі № 914/3037/15 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покласти сторони пропорційно до задоволених вимог.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Стасюк Світлани Ігорівни (79052, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в дохід державного бюджету України 1218,00 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ) в дохід державного бюджету України 609,00 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій (79040, м. Львів, вул. Городоцька, 222, ) в дохід державного бюджету України 609,00 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Стягнути з Військової прокуратури Львівського гарнізону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20) на користь Фізичної особи - підприємця Стасюк Світлани Ігорівни (79052, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 609,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ) на користь Фізичної особи- підприємця Стасюк Світлани Ігорівни (79052, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 609,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій (79040, м. Львів, вул. Городоцька, 222, ) на користь Фізичної особи - підприємця Стасюк Світлани Ігорівни (79052, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 609,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги в частині позовної вимоги про зобов`язання виробничу площадку площею 193,35 кв.м, яка знаходиться по вул. Городоцькій, 222 у м. Львові покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя О.П. Дубник

Суддя Г.В. Орищин