ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3538/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Заступника керівника Луцької місцевої прокуратури, м. Луцьк в інтересах держави, в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінформтрейд", м. Харків
про стягнення 20 735,02 грн.
без участі представників

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Луцької місцевої прокуратури звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінформтрейд" (надалі - Відповідач) на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативи у розмірі 20 735,02 грн.

26.12.2018 р. судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі № 922/3538/18, розгляд якої здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини першої пункту 3 статті 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що опрацюванням матеріалів габаритно- вагового контролю Управління Укртрансбезпеки у Волинській області встановлено наявні та достатні підстави для здійснення представництва інтересів держави шляхом звернення до суду із господарським позовом про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговими транспортними засобами, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні параметри.

Так, 14.03.2018 Управлінням Укртрансбезпеки у Волинській області проведено зважування автомобіля (тягача) марки DАF ХF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 та напівпричіпа марки LACINENA SRPR-3E д.н.з НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, встановлено перевищення допустимої маси, яка фактично є - 12,80т, при нормативно допустимої маси однієї одиничної осі - 11т, без оформлення дозволу, який дає право на рух автодорогами України, що зафіксовано актом про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0010669 від 14.03.2018.

Згідно даних товарно-транспортних накладених №ЕР-130228/1, №ЕР- 130228/2, №ЕР-130228/3, №ЕР-130228/4 від 13.03.2018 перевізником вантажу є ПП "Транснет Т".

Згідно договору №12/01-2018 від 12.01.2018, укладеного між ПП "Транснет Т" (Експедитор) та МПП Фірма "Ерідон" (Клієнт), 1111 "Транснет Т" здійснює товарно-експедиторське обслуговування вантажів автомобільним транспортом по території України, а саме здійснює організацію їх перевезення (п.п. 1.1, 1.3 Договору).

Відповідно до Договору №ПУ - 000337 на транспортно-експедиційне обслуговування та перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України від 13.03.2018, укладеного між ТзОВ "Укрінформтрейд" (далі - Виконавець) та ПП "Транснет Т" (далі - Замовник), Виконавець зобов'язується прийняти та доставити автомобільним транспортом в межах України, довірений йому Замовником вантаж (згідно товарно-транспортної накладної) до пункту призначення і видати уповноваженій на одержання вантажу особі, а Замовник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Додатком №1 до даного Договору є Заявка на транспортний засіб від 13.03.2018, згідно якої ТзОВ "Укрінформтрейд" прийнято заявку від ПП "Транснет Т" на перевезення вантажу автомобілем марки DAF XF 95.430, реєстраційний номер НОМЕР_1, напівпричіп марки LECINENA SRPR - ЗЕ, реєстраційний номер НОМЕР_2 (водій ОСОБА_1).

Таким чином, перевізником, згідно зазначених договорів та заявки виступає ТзОВ "Укрінформтрейд", який здійснював перевезення вантажу для МПП Фірма "Ерідон" по маршруту, зазначеному у заявці на перевезення та товарно-транспортних накладних.

До вказаного акту проведений розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 14.03.2018 № 1/71, за яким за перевищення нормативних параметрів нараховано до сплати 646,38 Євро. Згідно вказаного розрахунку пройдена відстань транспортного засобу складала 399 км (маршрут: с. Софіївська Борщагівка Київської області - м. Володимир-Волинський - с. П'ятидні Волинської області).

З'ясовано, що від підписання акту № 036069 від 14.03.2018 водій відмовився, проте з актом ознайомлений, про що свідчать його власноручно написані пояснення та підписи.

Прокурор зазначає у позові, що перевізник визнав факт перевищення нормативних вагових параметрів, оскільки їх усунув, шляхом часткового перерозподілу вантажу з тягача на напівпричіп, що підтверджується довідкою №0003730 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 14.03.2018, складеної за результатами повторного зважування.

На підставі акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0010669 від 14.03.2018 Управлінням Укртрансбезпеки у Волинській області було встановлено плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування в розмірі 646,38 євро, що станом на дату розрахунку за курсом Національного Банку України (надалі - НБУ) еквівалентно 20 735,02 грн.

Прокурор зазначає, що на адресу товариства Управлінням Укртрансбезпеки у Волинській області 22.05.2018 направлялось повідомлення щодо наявності заборгованості з плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування у розмірі 646,38 Євро, а також копії акта № 0010669 від 14.03.2018 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, виправленого розрахунку плати за проїзд великовагового транспортного засобу від 14.03.2018 № 1/71, довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю, листа ГУДКСУ у Волинській області.

Згідно поштової квитанції від 22.05.2018 та роздруківки відстеження посилок Укрпошти, відправлення вручене перевізнику за довіреністю 29.05.2018, однак кошти останнім сплачено не було.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор покликається на Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 та стверджує, що згідно п.1 зазначеного Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури та який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства). Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Відповідно до п.п.15, 27 п. 5 Положення №103 Укртрансбезпека, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише нарахуванням такої плати, стверджує прокурор покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 06.06.2018 по справі №820/1203/17.

На переконання прокурора чинне законодавство не містить норм, які б закріплювали повноваження Державної служби України з безпеки на транспорті звертатись до суду про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом. Натомість, повноваження прокурора або його заступника на звернення до господарського суду в інтересах держави передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України.

Підставою представництва у суді інтересів держави, зазначає прокурор, є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).

У даних правовідносинах, стверджує прокурор, відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, а бездіяльність відповідача порушує норми діючого законодавства, що регулює відносини у сфері дорожнього руху.

У зв'язку з тим, що відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, прокурор відповідно до положень ст.131-1 Конституції України та ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звертається до господарського суду за захистом державних інтересів і набуває статусу позивача.

Доцільність застосування представницьких повноважень прокурором у вказаній сфері обумовлена, зокрема, актуальністю питань із застосування заходів збереження автомобільних доріг від руйнування, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та наповнення дохідної частини Державного бюджету.

Порушення інтересів держави у даному випадку, як зазначає прокурор, полягає у ненадходженні до державного бюджету коштів у виді плати за проїзд дорогами загального користування та не вжиття органами Укртрансбезпеки заходів щодо стягнення такої у примусовому порядку, що потребує захисту вказаних інтересів держави прокурором шляхом пред'явлення відповідного господарського позову.

Прокурор зазначає, що з огляду на те, що кошти у виді плати за проїзд великовагових і (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування справляються до державного бюджету, проте відсутній орган, який уповноважений державою на звернення до суду про стягнення цих коштів, то вважав за необхідне звернутися до суду як позивач з даним позовом про стягнення плати в примусовому порядку.

Підставою даного позову, зазначає прокурор, є несплата відповідачем плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, яка за своєю правовою природою є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

У позовних вимогах прокурор посилається також на ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.33 Закону України «Про автомобільні дороги», ч.3 п.2, п.3 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 р. № 879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування», п.22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.

Ухвалою від 26.12.2018 №922/3538/18 прийнято позовну до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

З підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (вх.№1242 від 16.01.2019), відповідач не визнає заявлені позовні вимоги. При цьому твердження відповідача обґрунтовані тим, що вимога прокурора в інтересах держави в особі позивача щодо стягнення з суб'єкта господарювання коштів в розмірі 646,38 Євро, що еквівалентно 20735,02 грн. базується на не правильному застосуванні правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

За твердженнями відповідача, у позові не враховано, що чинне законодавство розмежовує нормативні вагові параметри та допустимі вагові параметри, застосування яких в якості бази визначення ставки плати за проїзд здійснюється в залежності від того який з вагових параметрів недотриманий суб'єктом господарювання, зокрема у разі перевищення загальної маси транспортного засобу над нормативною базою визначення ставки плати за проїзд є нормативні вагові параметри.

На переконання відповідача позивачем не враховано і те, що положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27.06.2007 №879 допускають неоднозначне трактування повноважень органу державного нагляду (контролю) щодо визначення розміру плати за проїзд без відповідного дозволу, що у свою чергу із врахуванням вимог п.7 ст.4 Закону України «Про основні засад державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та практики Європейського суду з прав людини зобов'язує державний орган застосовувати положення п.21 Постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27.06.2007 №879, що матиме наслідком збільшення розміру плати за проїзд лише в два рази.

Так, до спірних правовідносин (на переконання відповідача) слід застосовувати рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заява №23759/03 та №37943/06). Цими рішеннями встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Прокурор у наданій відповіді на відзив (вх.№2352 від 28.01.2019) не погоджується з твердженням відповідача про те, що правомірність визначення розрахунків є спірною обставиною. Вважає, що визначена позивачем плата за проїзд, неоскаржена та несплачена перевізником-власником транспортних засобів, у встановлені чинним законодавством строки, набуває статусу заборгованості перед Державним бюджетом України. Несплата коштів тягне за собою ненадходження коштів до Державного бюджету України, що суттєво порушує інтереси держави, та є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Заява з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не надійшли.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 ГПК України).

Як визначено п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

У справі, що розглядається, Прокурор обґрунтовує порушення інтересів держави, ненадходженням до державного бюджету коштів у виді плати за проїзд дорогами загального користування та, у зв'язку із відсутністю органу, який уповноважений державою на звернення до суду про стягнення цих коштів, вважав за необхідне (посилаючись на положення ст.131-1 Конституції України та ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру») звернутись до господарського суду з позовом за захистом державних інтересів, набувши статусу позивача.

Як вже зазначено судом, частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.07.2018 у справі №822/1169/17.

Згідно з абзацом 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті та Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

У пункті 1 Положення вказано, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (п 4. Положення).

Згідно з підпунктами 15, 27 п.5 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи ( п.8 Положення №103).

Серед матеріалів позовної заяви наявний листи Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) №9976/05/15-18 від 22.11.2018 адресовані Прокурору Волинської області Луцької місцевої прокуратури, про розгляд можливості щодо представництва держави в особі Укртрансбезпеки в суді з питання стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами. В обґрунтування представництва зазначено, що положення нормативно-правових актів, якими керується Державна служба України з безпеки на транспорті та його територіальні органи, зокрема п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, у спірних правовідносинах вбачається, що законодавцем не передбачено право Укртрансбезпеці звертатися з позовом щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують нормативні.

Пунктом 26 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" (далі - Порядок №879) передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Необхідно звернути увагу, що постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 внесено зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103, якими після слова нарахування доповнено словами: "вживає заходів щодо стягнення", які набрали чинності 03.05.2018. А прокурор звернувся із вказаним позовом до суду 18.12.2018, що підтверджується поштовою відміткою на конверті, у якому позовні матеріали були скеровані Луцькою місцевою прокуратурою до Господарського суду Харківської області.

Отже, відповідно до підпункту 27 п.5 Положення №103 саме Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Враховуючи положення п.1, підпункту 27 п.5 Положення №103, Закон України "Про автомобільний транспорт" інші підзаконні нормативно-правові акти про автомобільний транспорт, Державна служба України з безпеки на транспорті має можливість та підстави на стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування, що випливає з покладених на неї завдань щодо державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Разом з тим, у позовній заяві прокурором зазначено, що відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, а відтак прокурор відповідно до положень ст.131-1 Конституції України та ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звертається до господарського суду за захистом державних інтересів і набуває статусу позивача.

Підстави представництва Прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Чинний ГПК України (п.4 ч.5 ст.174) визначає, що за відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суддя повертає позовну заяву прокурору на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду, тобто, до відкриття провадження у справі.

Однак серед підстав для залишення позову без розгляду після відкриття провадження у справі, які визначено у ст.226 ГПК України, не передбачено такого випадку як відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави (що було виявлено після відкриття провадження у справі).

Разом з тим, у разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що прокурор при зверненні з позовом до суду не визначив орган, уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах.

При цьому, посилання Прокурора на те, що чинним законодавством України визначено орган (Укртрансбезпека) уповноважений державою реалізовувати державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства) та здійснювати відповідно до покладених на нього завдань габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю, проте у вказаного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про стягнення нарахованої плати за проїзд великовагових транспортних засобів дорогами загального користування, господарський суд відхиляє з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів, зокрема, положенням підпункту 27 п.5 Положення №103, зміни до якого були внесені постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 та які набрали чинності 03.05.2018. Прокурор звернувся до господарського суду з позовом 21.08.2018.

З огляду на те, що Прокурором у цій справі безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі, відповідно , про відмову в задоволенні позову.

Щодо посилання прокурора у позовній заяві на висновки Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 06.06.2018 у справі №820/1203/17, а саме, що повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежується лише нарахуванням такої плати, то на переконання господарського суду такі посилання не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначено вище в рішенні, постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018 внесено зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103, якими після слова нарахування зміст п.п.27 п.5 Положення доповнено словами: "вживає заходів щодо стягнення", які набрали чинності 03.05.2018. Прокурор з позовом у даній справі (№914/1499/18) звернувся до господарського суду Львівської області 21.08.2018, тобто, після того, як зазначені зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103 набрали чинності. Висновки Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 06.06.2018 у справі №820/1203/17 стосуються результатів розгляду касаційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року , тобто, коли ще зміни до підпункту 27 п.5 Положення №103 не були внесені постановою Кабінету Міністрів України №320 від 25.04.2018.

Також суд вважає за доцільне зазначити, що під час складення Позивачем Акт № 0010669 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, Довідка № 0003729 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, Довідка № 0003730 про результати здійснення габаритно-вагового контролю та Розрахунок № 1/71 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 646,38 євро у відношенні підприємства ПП «Транснет Т» не зазначено механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що визначає Порядок № 879.

Тобто, а ні в розрахунку № 1/71 від 14.03.2018р., а ні в довідках № 0003729 та № 0003730 про результати здійснення спірного габаритно-вагового контролю від 14.03.2018р. не зазначено ні виду габаритно-вагового контролю (стаціонарний чи пересувний пункт) ні виду вимірювального та зважувального обладнання (не зазначено найменування ваг, тип та модель), що виключає можливість підтвердження своєчасного проведення повірки (метрологічної атестації) такого обладнання.

А посилання Прокурора на те, що водієм ОСОБА_1 було приведено у відповідність вагові параметри транспортного засобу шляхом перевантажена з автомобільного тягача марки DAF номерний знак НОМЕР_1 на напівпричіп марки Lecinena номерний знак НОМЕР_2, опираючись на чек №202 від 14.03.2018р. про зваження, судом не приймається, оскільки таке твердження, оскільки не має підтвердження даного факту, а навіть спростовується тим, що маса транспортного засобу зросла на 0,20 тонн саме за №АР9811СР, що підтверджується чеками №196 та № 202 від 14.03.2018р. та згідно з довідкою №0003729 про результат здійснення габаритно-вагового контролю повна маса транспортного засобу складає 30,55 тонн, а також довідки №0003730 про результат здійснення габаритно-вагового контролю повна маса транспортного засобу складає 30,75 тонн .

Водієм ОСОБА_1 у Акті №036069 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було надано пояснення та зазначено, що транспортний засіб був опломбовано весь час.

Пояснення водія не спростовується а ні позивачем, а ні прокурором та дає змогу суду вважати, що 14.03.2018р. співробітниками Управління Укртрансбезпеки у Волинській області було проведено габаритно-ваговий контроль (місце проведення габаритно-вагового контролю - 82 км а/д Н- 22) саме вагами - 030T-AS2-PW1A, де також відсутня інформацію щодо найменування ваг у складених Акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та в довідках № 0003729, № 000373.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст.76,77,78,79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із вищенаведеного суд відмовляє Заступнику керівника Луцької місцевої прокуратури у задоволенні позову та, виходячи з положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на нього судові витрати, а саме 1762,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви до суду.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 53, 73, 74, 76-79, 91, 96, 123, 129, 207, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Повне рішення складено 25.02.2019 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін