ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. Справа№ 910/7333/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Ярмак О.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 14.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк."

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 (повне рішення складено 22.10.2018)

у справі №910/7333/18 (суддя О.М. Спичак)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГ Простір"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк."

про стягнення 340 314,66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АГ Простір" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк." (далі - відповідач) про стягнення 340 314,66 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що в порушення умов укладеного між сторонами договору поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 відповідач не поставив позивачу товар тоді як позивач сплатив на користь відповідача попередню оплату у сумі 270 324,29 грн. У зв'язку із чим позивачем нараховано до стягнення 270 324,29 грн. - основного боргу, 22 914,44 грн. - пені, 45 054,05 грн. - штрафу та 2 021,88 грн. -3% річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва вiд 17.10.2018 у справі 910/7333/18 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк." на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГ Простір" попередню оплату в сумі 270 324,29 грн, неустойку в розмірі 22 914, 44 грн, штраф в сумі 45 054,05 грн та судовий збір в сумі 5074, 39 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього обов'язку згідно з договором поставки №БК110/301216 від 31.12.2016, своє зобов'язання щодо поставки товару не виконав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк." звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт, пославшись на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, зазначає, що колишня дирекція ТОВ "Бюлінг Інк." (ОСОБА_2, ОСОБА_3, які одночасно були засновниками ТОВ «АГ Простір») діяла недобросовісно та не в інтересах юридичної особи, а договір поставки №БК110/301216 від 31.12.2016, укладений між позивачем (керівник якого - ОСОБА_4 був підлеглим керівника ТОВ "Бюлінг Інк." ОСОБА_2.) та відповідачем, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, апелянт вказує, що, всупереч ст.ст. 232, 237, 239 Цивільного кодексу України, ОСОБА_2 (представляючи інтереси ТОВ "Бюлінг Інк.") та ОСОБА_4, (працюючи у ТОВ "Бюлінг Інк." та одночасно представляючи інтереси ТОВ «АГ Простір») уклали договір поставки внаслідок зловмисної домовленості, з метою одержання неправомірної вигоди для себе всупереч інтересам ТОВ "Бюлінг Інк.". Доказом цього, на думку відповідача, є численні договори, укладені позивачем з іншими фірмами, на перепродаж товару відповідача з додатковою націнкою третім особам.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції невірно задовольнив позов у частині стягнення пені та штрафу, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу суперечить ст. 61 Конституції України.

Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції дійшов до необгрунтованого та безпідставного висновку про правильність арифметичних розрахунків, наведених позивачем, оскільки вказаний розрахунок неустойки здійснено позивачем не від вартості товару - 434 316,48 грн., а безпідставно нараховане від загальної суми замовлення - 450 540,48 грн.

Більш того, апелянт звертає увагу, що у зв'язку із діями ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як учасниками ТОВ «АГ Простір», Товариству з обмеженою відповідальністю «Бюлінг інк.» було завдано збитків більше 3 млн. грн., тому відповідачем було прийнято рішення про забезпечення виконання зобов'язань шляхом притримання грошових коштів, сплачених ТОВ «АГ Простір», про шо останнього було повідомлено листом від 11.05.2018.

Щодо відмови суду у покладені витрат відповідача на професійну правничу допомогу, апелянт вважає, що рішення в цій частині є необгрунтованим та таким, що прийнято з порушенням ст.ст. 126, 129 ГПК України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що апелянт звернувся з окремим позовом до ТОВ «АГ Простір» про визнання недійсним договору поставки №БК/110/301216 від 31.12.2016. Дана позовна заява розглянута Господарським судом міста Києва (справа № 910/9104/18) та винесено рішення, яким у задоволені позовних вимог ТОВ «Бюлінг Інк.» до ТОВ «АГ Простір» про визнання договору поставки недійсним відмовлено повністю.

Також, позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу до заяви про покладення на позивача таких витрат.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюлінг Інк.» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» (далі - покупець) укладено договір поставки №БК110/301216 (далі - договір) (т. 1; а.с. 50-56).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві товарно-матеріальні цінності, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

Згідно із п. 2.1 договору ціна, найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, її часткове співвідношення (асортимент, номенклатура тощо) наведені у рахунках - фактурах, що становитимуть невід'ємну частину договору.

За умовами п. 3.1 договору ціна за одиницю товару, що поставляється за цим договором, визначається в рахунках-фактурах.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна сума договору визначається як сумарна вартість товару, поставка якого здійснюється в рахунках-фактурах.

Покупець формує та надає усне або письмове замовлення на товар із зазначенням асортименту та необхідної кількості за позиціями та бажаних строків поставки товару. Постачальник підтверджує замовлення з урахуванням товарних позицій, які можуть бути поставлені покупцю в відповідні строки. Замовлення та його підтвердження, рахунок на оплату та накладні можуть бути передані або надіслані в оригіналі, а також в копії факсимільним зв'язком або електронною поштою (п.п. 4.1-4.5 договору).

Приписами пункту 5.4 договору встановлено, що поставка товару, за який проведена оплата, здійснюється в строк не пізніше ніж на п'ятий робочий день з моменту зарахування коштів покупця на розрахунковий рахунок постачальника згідно кожного окремого рахунка-фактури.

Розрахунки за цим договором здійснюються шляхом банківського переказу грошових коштів в національній валюті України. Порядок оплати: 100% попередня оплата, якщо інші умови не зазначені в кожному окремому замовленні (п.п. 6.1, 6.2 договору).

Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріпленням печатками сторін й діє до 31.12.2018 (п. 12.1 договору).

20.02.2018 сторонами складено замовлення №121, згідно умов якого постачальник зобов'язався поставити покупцю товар, а саме: комплект переобладнання сівалки Great Plains 8070 8R70 на вакуум Precision Planting артикул GP_8070_SH_vac 2шт., масло станцію від ВВП трактора 2 шт. та надати послуги по налаштуванню обладнання РР 2 шт. (т. 1; а.с. 57).

У заявці №121 від 20.02.2018 сторонами досягнуто згоди, що вартість товару з урахуванням податку на додану вартість становить 450 540,48 грн. та погоджено, що постачальником здійснюється попередня оплата в сумі 60% та 40% на дату відвантаження товару.

На оплату товару згідно вказаного вище замовлення постачальником виставлено покупцю рахунок-фактуру №121 від 20.02.2018 на суму 450 540,48 грн. (т. 1; а.с. 58).

На виконання умов договору, 21.02.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» перераховано відповідачу грошові кошти у сумі 270 324,29 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюлінг Інк.» взяті на себе зобов'язання за договором №БК110/301216 від 31.12.2016 в частині поставки товару згідно заявки №121 від 20.02.2018 не виконало, комплект переобладнання сівалки Great Plains 8070 8R70 на вакуум Precision Planting артикул GP_8070_SH_vac 2шт., масло станцію від ВВП трактора 2 шт. Товариству з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» не поставило, у зв'язку із чим просить суд стягнути з відповідача 270 324,29 грн. - основного боргу, 22 914,44 грн. - пені, 45 054,05 грн. - штрафу та 2 021,88 грн. - 3% річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Заперечуючи проти позовних вимог апелянт вказує, що договір поставки №БК/110/301216 від 31.12.2016 є недійсним, оскільки, всупереч ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, укладений за попередньою спланованою зловмисною домовленістю та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2018 у справі №910/9104/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлінг Інк.» до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГ Простір" про визнання недійсним договору поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 відмовлено у задоволенні вказаного позову.

Наразі вказане рішення суду у справі №910/9104/18 переглядається в апеляційному порядку.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд апеляційної інстанції приймає до уваги договір поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 як підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюлінг Інк.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГ Простір», за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 5.2 договору поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 поставка кожної окремої партії товару за цим договором здійснюється в строк, в кількості та асортименті, які остаточно узгоджуються сторонами в замовленнях.

Відповідно до заявки №121 від 20.02.2018, яка підписана представниками позивача і відповідача, сторони погодили, що відповідач поставляє позивачу товар на наступних умовах: 1) комплект переобладнання сівалки Great Plains 8070 8R70 на вакуум Precision Planting артикул GP_8070_SH_vac 2шт., масло станцію від ВВП трактора 2 шт. та надати послуги по налаштуванню обладнання РР 2 шт.; 2) вартість товару з ПДВ - 450 540,48 грн.; 3) оплата - 60% передоплати та 40% вартості на дату відвантаження товару; 4) строк поставки товару - 5 робочих днів з дати оплати 60% вартості товару; 5) адреса доставки - самовивіз за адресою: м. Київ, вул. Виборзька, буд. 99.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рахунку №121 від 20.02.2018, позивач 21.02.2018 сплатив на користь відповідача грошові кошти у розмірі 270 324,29 грн., в якому зазначено, що призначення платежу - за товар згідно з рахунком №121 від 20.02.2018 (т. 1; а.с. 59).

Відповідач не заперечує факт отримання від позивача вказаної суми грошових коштів.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Таким чином, відповідач повинен був поставити позивачу товар протягом 5 робочих днів з дати оплати позивачем 60% вартості товару, тобто у строк до 26.02.2018 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У пункті 7.3 договору поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 визначено, що результати приймання товару оформлюється видатковою накладною, підписаною відповідальними особами.

Доказів виконання відповідачем зобов'язання з поставки позивачу товару, зазначеного у заявці №121 від 20.02.2018, та у встановлені судом строки, матеріали справи не містять.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно із частинами 1-2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 по справі №910/5444/17 та від 05.07.2018 у справі №904/8972/17.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не спростовано тверджень позивача про невиконання відповідачем у встановлені строки зобов'язання з поставки товару за договором поставки №БК110/301216 від 31.12.2016, зокрема відповідачем не надано суду доказів поставки відповідачу продукції, погодженої сторонами у заявці №121 від 20.02.2018, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлінг ІНК.» суми попередньої оплати у розмірі 270 324,29 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 22 914,44 грн. та штрафу у розмірі 45 054,05 грн., нараховану за прострочення поставки відповідачем товару.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

За умовами пункту 11.5 договору №БК110/301216 від 31.12.2016 за порушення строків поставки товару постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від ціни товару за кожен день прострочення передачі товару. В разі прострочення поставки товару більш ніж на 20 календарних діб постачальник додатково сплачує покупцеві штраф в розмірі 10% ціни непоставленого товару.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

У відповідності до умов оплати, які було погоджено у заявці №121 від 20.02.2018, Товариством з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 270 324,29 грн., що підтверджується платіжним дорученням №153 від 21.02.2018.

Отже, виходячи з умов укладеного між сторонами правочину полягає, що строк поставки товару згідно заявки №121 від 20.02.2018 настав, а останнім днем виконання постачальником свого обов'язку є 26.02.2018.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку стосовно правомірності нарахування позивачем за період з 01.03.2018 по 31.05.2018 неустойки за порушення строків поставки на суму 22 914,44 грн. та штрафу 45 054,05 грн.

Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені та штрафу, наведений позивачем у позовній заяві, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 22 914,44 грн. та сума штрафу у розмірі 45 054,05 грн. є арифметично правильними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилань апелянта про те, що стягнення одночасно пені та штрафу суперечить ст. 61 Конституції України, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Отже, погодження сторонами в договорі відповідальності у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов'язання з оплати газу, а також штрафу за допущення прострочення, відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України, а також приписам статей 546 ЦК України, статті 231 ГК України, тому одночасне стягнення вказаних штрафних санкцій не суперечить статті 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Твердження апелянта, що суд першої інстанції дійшов до необгрунтованого та безпідставного висновку про правильність арифметичних розрахунків, наведених позивачем, оскільки вказаний розрахунок неустойки здійснено позивачем не від вартості товару - 434 316,48 грн., а безпідставно нараховане від загальної суми замовлення - 450 540,48 грн., суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки відповідно до платіжного доруження №153 від 21.02.2018 позивач сплатив грошові кошти у сумі 270 324,29 грн., а не 450 540,48 грн., крім того, в платіжному дорученні зазначено, що призначення платежу "за товар".

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлінг ІНК.» 3% річних у розмірі 2 021,88 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Означена правова норма передбачає правові наслідки порушення грошового зобов'язання.

Великою палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/18 наголошено на тому, що положення ст. 625 Цивільного кодексу України розповсюджуються, в тому числі, на зобов'язання з повернення попередньої оплати.

Однак, у даному випадку, позивачем на підставі ст. 693 Цивільного кодексу України обрано такий варіант поведінки як повернення суми попередньої оплати товару шляхом пред'явлення вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову, а не вимоги, яка б визначала строк повернення коштів з урахуванням приписів ст. 530 Цивільного кодексу України.

Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що нарахування позивачем 3% річних з 01.03.2018 по 31.05.2018, тобто, за період прострочення поставки товару, а не порушення постачальником строків повернення попередньої оплати, є безпідставним та необґрунтованим, а отже, позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлінг Інк.» нарахувань, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають залишенню без задоволення.

Що стосується тверджень апелянта про те, що він правомірно притримав сплачені позивачем грошові кошти, оскільки неправомірними діями позивача були завдані збитки відповідачу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження відповідача про наявність у нього підстав для притримання сплачених позивачем грошових коштів, так як позивачем були завдані відповідачу збитки, оскільки умовами договору поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 такого права у відповідача не передбачено та підстав для притримання, наведених у ч. 1 ст. 594 Цивільного кодексу України, відповідачем суду не доведено.

Також, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем долучено до позовної заяви копію договору про надання правничої допомоги №3 від 27.07.2018, укладений між відповідачем та Адвокатським об'єднанням «Фортіс», відповідно до умов якого об'єднання надає клієнту правничу допомогу у судах всіх інстанцій у господарській справі №910/7333/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГ Простір» до клієнта про стягнення 270 324,29 грн. основної заборгованості та штрафних санкцій за договором поставки №БК110/301216 від 31.12.2016 за заявкою №121 від 20.02.2018.

У п. 3.1 договору сторони погодили, що розмір гонорару (винагороди) об'єднання встановлюється додатком №1 до договору.

Додатком №1 до договору сторони визначили, що гонорар (винагорода) об'єднання за надання клієнту правничої допомоги складає 20% від суми позовних вимог, в задоволенні яких позивачу до клієнта буде відмовлено згідно остаточного судового рішення, і які сплачуються клієнтом протягом 3-х банківських днів з моменту виставлення об'єднанням рахунку.

Під остаточним судовим рішенням сторони розуміють таке рішення суду, яке набрало законної сили і не було оскаржено іншою стороною на протязі відповідного процесуального строку до вищої інстанції або за наслідками такого розгляду було залишено в силі.

Виходячи з аналізу ст. 126 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення абоіншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу до заяви про покладення на позивача таких витрат надано не було.

Отже, з огляду на наведене вище, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову відповідачу у покладенні витрат Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлінг Інк» за послуги адвоката на позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 340 314,66 грн. підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк." на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 у справі №910/7333/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 у справі №910/7333/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлінг Інк." на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 у справі №910/7333/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 у справі №910/7333/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/7333/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 25.02.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

Ю.Б.Михальська