ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

м. Київ

19.02.2019

Справа № 910/1869/19

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж Ріелті»

до

1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна Агенція «Титан Безпека»

2. Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів

про

визнання недійсним договору

Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

не викликалися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж Ріелті» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна Агенція «Титан Безпека» та Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір управління майном (активами), укладений 15.01.2019 між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. за реєстровим №118, є недійсним, оскільки укладений за відсутності повноважень на передачу в управління нерухомого майна – нежитлової будівлі, виробничого корпусу №3, загальною площею 18 166,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 31-33.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд в якості забезпечення позову заборонити відповідачам вчиняти будь-які дії по виконанню спірного договору управління майном (активами) від 15.01.2019, а також заборонити будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на виконання правочинів, укладених Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна Агенція «Титан Безпека» для виконання умов спірного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

За змістом ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

За приписами чинного процесуального кодексу особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даній справі заявник вказує на те, що на сьогоднішній день відповідачами як управителями майна вживаються протиправні заходи щодо виконання умов оспорюваного договору, а саме обмежується доступ орендарів та суборендарів до приміщень, що знаходяться в спірному нерухомому майні.

Відповідно до ч. 11 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Зважаючи на те, що предметом позову є визнання недійсним договору, предметом якого є передача в управління об’єкту нерухомого майна, а заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони виконувати договір, це за змістом фактично є тотожним задоволенню позовних вимог, що суперечить наведеним положенням ч. 11 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що заявником не було подано належних та допустимих доказів які б могли свідчити, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а обрані ним засоби забезпечення позову не відповідають положенням ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку з чим заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 136, 137, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд –

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтаж Ріелті» про забезпечення позову відмовити повністю.

2. Дана ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Суддя                                                                                                     В.П. Босий