ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 910/1485/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

представники сторін:

позивача - Симон О.Ю.

відповідача 1.- адвокат Утіралова А.М.

відповідача 2 - адвокат Пільх А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв"

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 03.09.2018

у складі колегії суддів: Сітайло Л.Г. (головуючого), Пашкіної С.А., Калатай Н.Ф.

та на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.06.2018

у складі судді: Плотницької Н.Б.

у справі № 910/1485/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут геоінформатики"

про визнання недійсним правочину,-

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" про визнання недійсним іпотечного договору № 336 від 27.03.2017.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 по справі №910/1485/18 позов задоволено повністю.

3. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачі звернулись до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

4. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 вказані апеляційні скарги залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 по справі №910/1485/18 без змін.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

5. 24.09.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" звернулось безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 у справі № 910/1485/18.

6. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги у справі № 910/1485/18 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Кушніра І.В., судді - Мачульського Г.М., судді - Краснова Є.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 24.09.2018.

7. 24.09.2018 (згідно з реєстраційним штампом) Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Резерв" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 у справі № 910/1485/18.

8. Протоколом передачі касаційної скарги раніше визначеному складу суду від 24.09.2018 у справі №910/1485/18 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

9. Ухвалою Верховного Суду від 04.10.2018 відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 у справі № 910/1485/18. Призначено касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 у справі № 910/1485/18 до розгляду.

10. Ухвалою Верховного Суду від 09.11.2018 задоволено заяву суддів Касаційного господарського суду Кушніра І.В. (головуючого), Мачульського Г.М., Міщенка І.С. про самовідвід у справі № 910/1485/18. Справу № 910/1485/18 передано для повторного автоматизованого розподілу з урахуванням спеціалізації суддів.

11. Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.11.2018 № 2907, у зв'язку з ухвалою про самовідвід суддів Кушніра І.В., Мачульського Г.М., Міщенка І.С., відповідно до приписів Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/1485/18.

12. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" у справі № 910/1485/18 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В, судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 12.11.2018.

13. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" у справі № 910/1485/18 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В, судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В., що підтверджується протоколом передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 12.11.2018.

14. Ухвалою Верховного Суду від 15.11.2018 прийнято касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 та на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі № 910/1485/18 до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В, судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В.; призначено розгляд касаційних скарг на 12.12.2018 об 11 год. 15 хв.

15. Разом з тим, розгляд касаційних скарг призначений на 12.12.2018 об 11 год. 15 хв. не відбувся у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді - Білоуса В.В.

16. Ухвалою Верховного Суду від 17.12.2018 призначено розгляд касаційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" на 30.01.2019 об 11 год. 15 хв.

17. В судовому засіданні 30.01.2019 було оголошено перерву до 15 год. 30 хв. 06.02.2019.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу.

18. Не погодившись з вказаними рішеннями відповідачами подано касаційні скарги в яких останні просять скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

19. Касаційні скарги мотивовано наступним.

19.1 Судами попередніх інстанцій не вказано загальну обставину через яку відповідачі не могли укласти договір іпотеки та не зазначили яке саме право позивача порушено та в чому полягає його порушення.

19.2 Судами попередніх інстанцій не задоволено клопотання про витребування доказів.

19.3 Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доказам у справі.

19.4 Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" на приміщення підтверджується наявністю окремого реєстраційного номеру, виготовленого технічного паспорта та окремої інвентаризаційної справи.

19.5 Позивач ще в 1995 році актом передав майно, яке зазначено в оспорюваному договорі іпотеки, до статутного капіталу ТОВ "Денді-Карбон".

19.6 Представники відповідачів в судовому засіданні 30.01.2019 підтримали касаційні скарги з підстав викладених в них.

19.7 В судове засідання 06.02.2019 представник позивача Твердохлєбов Є.Г. не з'явився.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

20. Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувані судові рішення без змін.

21. Представники позивача в судовому засіданні 30.01.2019 проти касаційних скарг заперечили з підстав викладених у відзиві.

22. Ліквідатор ТОВ "Денді-Карбон" в судовому засіданні 30.01.2019 підтримав касаційні скарги мотивуючи свої доводи тим, що даний спір повинен бути розглянутий в межах справи про банкрутство ТОВ "Денді-Карбон".

23. 04.02.2019 від позивача до Верховного Суду надійшли письмові пояснення.

24. В судове засідання 06.02.2019 ліквідатор ТОВ "Денді-Карбон" - Родь А.О. не з'явився.

Позиція Верховного Суду

25. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

26. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

27. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

28. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Резерв" (іпотекодержатель за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" (іпотекодавець за договором) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 337 (далі - Договір іпотеки). Відповідно до умов Договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю, в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором безпроцентної позики від 24.03.2017, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення 3 (третьої) та 4 (четвертої) секції загальною площею 3 000,00 кв.м., обладнанні необхідними комунікаціями, зокрема: електропостачання, водопостачання, каналізація, центральне опалювання, що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, будинок 1, та належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009, постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010, постанови Вищого господарського суду України від 17.05.2010 у справі № 18/14-50/323. Право власності на нежитлові приміщення 3 (третьої) та 4 (четвертої) секції зареєстровано 03.06.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14833126. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 82.

29. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

30. Згідно статті 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

31. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

32. Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

33. Відповідно до частини п'ятої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

34. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 по справі № 18/492-40/110-61/20 встановлено, що станом на 27.08.2005 право власності на будівлю по провулку Лабораторному, 1 в м. Києві зареєстроване на праві спільної часткової власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" (50/100 частин), Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" (42/100 частин) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп-96" (8/100 частин).

35. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), що виникає з підстав не заборонених законом. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

36. Згідно статті 367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

37. Статтями 365 та 366 Цивільного кодексу України встановлені випадки та порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників та звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності.

38. Постановою від 18.01.2010 Київського апеляційного господарського суду по справі №18/142-50/323 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2009 змінено шляхом викладення п.п. 1, 2 резолютивної частини в наступній редакції: "Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" право власності на частину нежитлових приміщень, яка складається з 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. та знаходиться в домоволодінні № 1 по провулку Лабораторному у місті Києві".

39. Під час перегляду судового рішення по справі № 18/142-50/323, в порядку розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України (ред. з 06.11.1991 до 15.12.2017), судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі акту прийому-передачі від 14.07.1995 та 19.07.1995 Київським міським бюро технічної інвентаризації посвідчено та зареєстровано за позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" домоволодіння № 1 в провулку Лабораторному в місті Києві, яке в цілому складається саме з частини нежитлових приміщень, що складаються з 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м.

40. Зазначені обставини також встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі № 5011-62/1814-2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон", Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" та Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал" про визнання договорів недійсними, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2012 та постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2012.

41. Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що державна реєстрація права власності проводилася на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2009 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010, якою визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" саме на частину нежитлових приміщень.

42. Статтею 358 Цивільного кодексу України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

43. Відповідно до статті 6 Закону України "Про іпотеку" майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

44. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в той же час, доказів виділення в натурі частки ТОВ "Денді-Карбон" або надання Товариством з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" згоди на передання Товариством з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Резерв" нежилих приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, буд.1, матеріали справи не містять.

45. З огляду на викладене, доводи скаржників (пункти 19.1, 19.3 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими.

46. Доводи скаржників (пункт 19.2 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

46.1 Місцевим господарським судом встановлено, що 22.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшло клопотання про витребування доказів.

46.2 Також, судом встановлено, що в обґрунтування заявленого клопотання відповідач-2 посилався на об'єктивну необхідність у вивченні правовстановлюючих документів позивача на нерухоме майно, розташоване за адресою: пров. Лабораторний, 1 в м. Києві з метою встановлення існування часток.

46.3 Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

46.4 З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів через необґрунтованість та відсутність підстав для витребування таких доказів.

47. З огляду на імперативні приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

48. При цьому, доводи, викладені у касаційних скаргах (пункти 19.4 - 19.5), зводяться до незгоди із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи та наданою оцінкою доказів, наявних у матеріалах справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

49. Доводи ліквідатора ТОВ "Денді-Карбон" (пункт 22 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

49.1 Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

49.2 Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

49.3 Згідно частини 4 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

49.4 Відповідно до статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

49.5 Під майновими діями боржника, в контексті положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", слід розуміти юридичні дії, які є підставою для виникнення, зміни, припинення правовідносин, зокрема виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів, виконання зобов'язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, тощо.

49.6 Відповідно, під спростуванням майнових дій, слід розуміти оспорення фактичних даних чи обставин, які визначають правомірність майнових дій боржника щодо розпорядження майном боржника на підставі рішень боржника, які не відповідають законодавству та/або компетенції службових осіб боржника або його органів або вчинені без достатніх підстав.

49.7 Спростовано може бути не будь-які майнові дії боржника, а лише ті, які відповідають ознакам, встановленим частиною 1 статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

49.8 Особливість вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

49.9 Разом з тим, з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

49.10 Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні, неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

49.11 У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" № 8269/02 від 23.07.2009 Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення правил юрисдикції та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

49.12 Як зазначено вище, жодних порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, окрім того, що справу розглянуто в окремому позовному провадженні, при касаційному перегляді оскаржуваних рішень не встановлено.

49.13 З огляду на викладене та враховуючи зазначені висновки ЄСПЛ, а також зважаючи на принцип res judicata, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, в даному конкретному випадку дійшла висновку про відсутність підстав для скасування, з одних тільки формальних підстав, законних та обґрунтованих рішень судів попередніх інстанцій які прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

50. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

51. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

52. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

53. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

54. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

55. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

56. Вказані вимоги судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних постанови та рішення були дотримані.

57. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційних скарг покладається на скаржників.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційно-виробнича фірма "Резерв" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 та на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі № 910/1485/18 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі № 910/1485/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді С. В. Жуков

Н. Г. Ткаченко