ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2019 р. Справа№ 918/258/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Смірнової Л.Г.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - особисто;

від відповідача 1: Мазуренко О.П.;

від відповідача 2: Сидоренко Ю.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року

у справі № 918/258/17 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом ОСОБА_2

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ "Надра" Стрюкова І.О.

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про поновлення строку на включення до реєстру четвертої черги кредиторської заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання відмови неправомірної, поновлення строку на включення до реєстру четвертої черги кредиторської заборгованості та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що на підставі укладених між ним та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» договорів банківського вкладу позивачем було розміщено у банку депозит (вклад) у розмірі 10000 дол США 00 центів, 50000 грн. 00 коп. та 8000 Євро 00 центів. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.04.2015 у справі №569/3550/15-ц, яке набрало законної сили 16.06.2015, позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» кошти у розмірі 10607 дол. США 41 цент, 7542 Євро 05 центів, 41866 грн. 31 коп. та 0,1 % пені за кожен день прострочення від суми неповернутих коштів. Однак, як зазначив позивач, під час тимчасової адміністрації, запровадженої в банку, позивачу було виплачено лише грошові кошті у розмірі 200000 грн. 00 коп. При цьому, 21.03.2016 позивач звернувся до відповідача 1 із заявою, в якій просив поновити позивачу строк на включення до реєстру вимог кредиторів, однак уповноваженою особою позивачу було відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі №918/258/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заява про отримання частини невиплачених вкладів, так і власне заява про поновлення строків та включення до реєстру кредиторів датовані (були складені) позивачем після закінчення строку для заявлення вимог кредиторів до банку, що ліквідується (18.11.2015 та 21.03.2016 відповідно), та, відповідно, направлені після спливу такого строку (після 13.07.2015), а тому вимоги за заявою від 21.03.2016 в силу статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважаються погашеними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент призначення уповноваженої особи фонду існували зобов'язання на користь позивача за рішенням суду. Також апелянт зазначає, що відповідач 4 рази не з'являвся у судове засідання у справі № 569/3550/15-ц, що потягло до затримки винесення рішення. Також апелянт вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивач не володіє юридичними знаннями та не знав вимог законодавства.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018 р., справу № 918/258/17 було передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Пономаренко Є.Ю., судді Руденко М.А., Дідиченко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2018 р. колегією суддів у складі: головуючий суддя - Пономаренко Є.Ю., судді Руденко М.А., Дідиченко М.А. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 918/258/17 залишено без руху. Апелянт має право усунути встановлений при поданні апеляційної скарги недолік шляхом подання до Київського апеляційного господарського суду доказів направлення копії апеляційної скарги відповідачам у справі листом з описом вкладення протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" № 454/2017 від 29.12.2017 року ліквідовано Київський апеляційний господарський суд.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03.10.2018 року в газеті "Голос України" № 185(6940) опубліковано повідомлення про початок роботи Північного апеляційного господарського суду з 03.10.2018 року.

Частиною 5 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 року справу № 918/258/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 918/258/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів у складі: головуючий суддя Дідиченко М.А., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю. ухвалила прийняти апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 918/258/17 до свого провадження.

Як вже зазначалось, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 у справі № 918/258/17 залишено без руху, та надано строк ОСОБА_2 для усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2018 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 у справі № 918/258/17 до провадження у визначеному складі суддів.

Продовжено за ініціативою суду процесуальний строк на 10 днів з дня вручення ухвали для виконання ОСОБА_2 вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2018 у справі № 918/258/17 в частині усунення недоліків апеляційної скарги та подання до суду доказів направлення копії апеляційної скарги відповідачам у справі листом з описом вкладення.

ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху були усунені недоліки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 918/258/17 та призначено справу до розгляду на 19.12.2018.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити в приміщенні Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2018 клопотання позивача про призначення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено та призначено справу № 918/258/17 до розгляду в режимі відеоконференції на 19.12.2018.

У судове засідання 19.12.2018 представник відповідача 2 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник від позивача та відповідача-1 були присутні у судовому засіданні 19.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 відкладено розгляд справи до 16.01.2019.

Згідно довідки секретаря судового засіданні Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 судове засідання о 10 год. 45 хв. не відбулося, у зв'язку з неможливістю налагодження коректної роботи відеоконференцзв'язку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 розгляд справи призначено на 21.01.2019 в режимі відеоконференції.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 враховуючи перебування у відпустці судді Руденко М. А., яка не є головуючою суддею, справу № 918/258/17 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 21.01.2019, справу № 918/258/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Смірнова Л. Г., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 року прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 у справі № 918/258/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Дідиченко М. А., судді - Смірнова Л. Г., Пономаренко Є.Ю. до свого провадження, розгляд справи в режимі відеоконференції призначено на 20.02.2019.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

16.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (банк) та ОСОБА_2 (вкладник) укладено Договір № 2023520 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, відповідно до умов якого вкладник зобов'язується в строк не пізніше 5 календарних днів з дня підписання цього договору передати, а банк зобов'язується прийняти грошову суму у розмірі 10000 дол США 00 центів (вклад) та зобов'язується повернути вкладнику вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному цим договором.

27.10.2014 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (банк) та ОСОБА_2 (вкладник) укладено Договір № 2054392 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, відповідно до умов якого вкладник зобов'язується в строк не пізніше 5 календарних днів з дня підписання цього договору передати, а банк зобов'язується прийняти грошову суму у розмірі 50000 грн. 00 коп. (вклад) та зобов'язується повернути вкладнику вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному цим договором.

03.11.2014 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (банк) та ОСОБА_2 (вкладник) укладено Договір № 2060256 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, відповідно до умов якого вкладник зобов'язується в строк не пізніше 5 календарних днів з дня підписання цього договору передати, а банк зобов'язується прийняти грошову суму у розмірі 8000 Євро 00 центів (вклад) та зобов'язується повернути вкладнику вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному цим договором.

Відповідно до п. 2.2 Договору № 2023520 від 16.09.2014, Договору №2054392 від 27.10.2014 строк розміщення вкладу - 3 місяці від дати фактичного надходження вкладу на вкладний рахунок. Початок перебігу строку розміщення вкладу розпочинається з дня надходження вкладу на вкладний рахунок.

Згідно з п. 2.2 Договору 2060256 від 03.11.2014 строк розміщення вкладу - 1 місяць від дати фактичного надходження вкладу на вкладний рахунок. Початок перебігу строку розміщення вкладу розпочинається з дня надходження вкладу на вкладний рахунок.

Згідно з п. 2.5 Договору № 2023520 від 16.09.2014, Договору №2054392 від 27.10.2014 та Договору 2060256 від 03.11.2014 вкладник за домовленістю з банком вносить кошти у розмірі вкладу одним платежем/однією сумою на вкладний рахунок готівкою або перераховує з поточного рахунку вкладника.

Відповідно до п. 2.6 Договору № 2023520 від 16.09.2014, Договору №2054392 від 27.10.2014 та Договору 2060256 від 03.11.2014 повернення вкладу та сплата нарахованих процентів здійснюється банком за домовленістю сторін шляхом перерахування коштів на рахунок. Після перерахування банком вкладу та нарахованих процентів на рахунок, зобов'язання банку за цим договором вважаються виконаними належним чином.

Згідно з п. 3.4.5 Договору № 2023520 від 16.09.2014, Договору №2054392 від 27.10.2014 та Договору 2060256 від 03.11.2014 банк зобов'язаний повернути вкладнику вклад в кінці строку розміщення вкладу або достроково.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» своїх зобов'язань за Договором № 2023520 від 16.09.2014, Договором №2054392 від 27.10.2014 та Договором 2060256 від 03.11.2014 в частині повернення вкладу (депозиту) та сплати процентів, позивач звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про повернення суми вкладів та нарахованих процентів (справа №569/3550/15-ц).

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.04.2015 у справі №569/3550/15-ц, яке набрало законної сили 16.06.2015, позов ОСОБА_2 задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» кошти у розмірі 10607 дол. США 41 цент, 7542 Євро 05 центів, 41866 грн. 31 коп. та 0,1 % пені за кожен день прострочення від суми неповернутих коштів.

Як зазначив позивач у позовній заяві, під час дії тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра», йому було виплачено лише гарантовану суму у розмірі 200 000 грн. 00 коп., тоді як решта сума заборгованості залишилась не виплаченою.

Позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» із заявою від 18.11.2015, в якій зазначив, що він має право на отримання від банку боргу за депозитом, у зв'язку з чим позивач просив повідомити, чи надходили матеріали виконавчого провадження №48725693 (відкритого на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.04.2015 у справі №569/3550/15-ц) до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»; повідомити строки та порядок повернення позивачу суми заборгованості за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.04.2015 у справі №569/3550/15-ц.

Листом вих. № 32111 від 18.12.2015 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» повідомила позивача про те, що в банку запроваджено процедуру ліквідації; рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17.04.2015 у справі №569/3550/15-ц буде виконано в порядку черговості, встановленої у ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (копія листа долучена позивачем до позовної заяви).

Крім того, у вказаному листі уповноважена особа зазначила, що відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори банку мали право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку; публікація була здійснена у газеті «Голос України» № 103 (6107) від 12.06.2015.

Позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» із заявою від 21.03.2016 про поновлення строків та включення до реєстру кредиторів, в якій просив повідомити, чи надходили до уповноваженої особи матеріали виконавчого провадження №48725693; повідомити суму боргу, на отримання якої позивач має право; з огляду на поважність пропуску строків на подачу заяви про включення до реєстру кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», включити позивача до реєстру кредиторів банку.

Листом вих. № 4623 від 20.04.2016 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» повідомила позивача про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження №48725693 надійшла до банку 26.10.2015.

Водночас, уповноважена особа в черговий раз повідомила позивача про те, що будь-які вимоги кредиторів, що надійшли після закінчення строку, встановленого законом для прийому, вважаються погашеними (копія листа долучена позивачем до позовної заяви).

Враховуючи викладені обставини, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд визнати неправомірною відмову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про поновлення строку, передбаченого ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; поновити позивачу строк, передбачений ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити позивача до реєстру четвертої черги кредиторської заборгованості акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра».

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За своєю правовою природою укладені між сторонами договори є договорами банківського вкладу, згідно якого в силу вимог статті 1058 Цивільного кодексу України, одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (стаття 1059 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України (стаття 1061 Цивільного кодексу України).

Частиною другою статті 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 № 26 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра», , МФО 380764, місцезнаходження: вул. Артема, буд.15, м. Київ, 04053. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "НАДРА" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Олександрівну. Тимчасову адміністрацію в ПАТ "КБ "НАДРА" запроваджено строком на три місяці з 06.02.2015 по 05.05.2015 включно.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку ПАТ "КБ "НАДРА", запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 85 від 23 квітня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "НАДРА" до 05 червня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "НАДРА" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкової Ірини Олександрівни до 05 червня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 р. № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 05 червня 2015 р. № 113, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "НАДРА" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "НАДРА" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "КБ "НАДРА" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Олександрівну строком на 1 рік з 05 червня 2015 р. до 04 червня 2016 р. включно.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Пунктом 8 "Прикінцевих і перехідних положень" вказаного Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній на момент прийняття постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 року №356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність". Фонд вносить Національному банку України пропозицію про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку:1) відповідно до плану врегулювання; 2) у разі закінчення строку тимчасової адміністрації банку та/або невиконання плану врегулювання; 3) в інших випадках, передбачених цим Законом. Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку протягом п'яти днів з дня отримання пропозиції Фонду про ліквідацію банку. Національний банк України інформує Фонд про прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку не пізніше дня, наступного за днем прийняття такого рішення. Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку. Ліквідація банку має бути завершена не пізніше двох років з дня початку процедури ліквідації банку. Фонд має право прийняти рішення про продовження ліквідації банку на строк до двох років з можливістю повторного продовження на строк до одного року.

Згідно із частинами 1, 2, 5 статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" та "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.06.2015 р. у газеті "Голос України" № 103 (6107) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було опубліковано інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам ПАТ «КБ «Надра».

Також, аналогічне оголошення про початок ліквідації ПАТ «КБ «Надра» було розміщено на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «КБ «Надра».

Вказані обставини свідчать про дотримання порядку повідомлення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, передбаченого Законом, та спростовує доводи позивача про його необізнаність щодо початку процедури ліквідації Банку.

За змістом стаття 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду:

1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку;

2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав;

4) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю;

6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону;

7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається;

8) забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком. Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особами.

Частиною 5 статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Наведені вище норми частини 5 статті 45 Закону дають підстави для висновку, що встановлення законодавцем обмеженого строку для заявлення кредиторами своїх вимог до банку, що ліквідується, зумовлено необхідністю визначення сукупного розміру вимог до банку, що ліквідується, та встановлення співрозмірності заявлених протягом встановленого Законом періоду кредиторських вимог відносно розміру ліквідаційної маси (коштів, іншого майна, що може бути реалізованим для погашення вимог кредиторів в порядку черговості). Таким чином, вимоги, заявлені до банку, який ліквідується, в розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" можуть вважатись лише ті, що заявлені виключно в межах строку для заявлення вимог кредиторів до банку, що ліквідується (30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку).

Враховуючи, що опублікування відомостей було здійснено 12.06.2015 року, то суд дійшов висновку, що строком пред'явлення кредиторських вимог до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в процесі ліквідації останнього є період з 12.06.2015 року по 13.07.2015 року.

В той же час, як вірно встановлено судом першої інстанції, як заява про отримання частини невиплачених вкладів, так і власне заява про поновлення строків та включення до реєстру кредиторів датовані (були складені) позивачем після закінчення строку для заявлення вимог кредиторів до банку, що ліквідується (18.11.2015 та 21.03.2016 відповідно), та, відповідно, направлені після спливу такого строку (після 13.07.2015), а тому вимоги за заявою від 21.03.2016 в силу статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважаються погашеними.

Так, відповідно до статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

При цьому, передбачений імперативними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (30 днів з дня опублікування відомостей) чітко встановлений строк пред'явлення кредиторських вимог до банку, що ліквідується, не підлягає продовженню чи поновленню, а вимоги, заявлені після спливу такого строку, вважаються погашеними в будь-якому випадку, незалежно від існування поважності причин такого пропуску.

Тобто строк пред'явлення кредиторських вимог до банку, що ліквідується, є присічним.

Крім того, направлення судових наказів до ліквідатора не тягне за собою автоматичне включення до реєстру вимог кредиторів, оскільки за приписами ст.ст.45, 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"обов'язок щодо звернення до Фонду з заявою про затвердження вимог кредиторів покладено саме на кредиторів, тобто в даному випадку на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/8793/17.

Як встановлено судом, листом вих. № 4623 від 20.04.2016 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» повідомила позивача про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження №48725693 надійшла до банку 26.10.2015, тобто після закінчення строку для заявлення кредиторами вимог до банку.

Таким чином, враховуючи висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.03.2018 у справі №910/8793/17, обов'язок щодо звернення до Фонду із заявою про затвердження вимог кредиторів покладено саме на заявника (позивача) як кредитора.

Доводи позивача щодо не застосування Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05.07.2012, спростовуються пунктом 1.2 цього Положення, за змістом якого це Положення регулює відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме, підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку, що є відмінними від правовідносин, що склались між сторонами даного спору.

До аналогічних висновків також прийшов Верховний Суд у постанові у постанові від 15.03.2018 у справі №910/8793/17.

Що стосується заявлених позивачем вимог про поновлення строку, передбаченого ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів відзначає наступне.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 ГК України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Водночас заявлена позивачем вимога про поновлення строку пред'явлення кредиторських вимог є неефективним способом захисту в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, передбачений імперативними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" чітко встановлений 30-денний строк на прийняття вимог кредиторів банку є граничним та поновленню чи продовженню не підлягає, а вимоги, заявлені після спливу такого строку, вважаються погашеними в будь-якому випадку, незалежно від існування поважності причин такого пропуску.

Тобто строк пред'явлення кредиторських вимог до банку, що ліквідується, є присічним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №910/15373/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 про поновлення строку для включення до реєстру кредиторів задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта на те, що він не володіє юридичними знаннями та не знав вимог законодавства, в тому числі й приписів ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», спростовується вимогами ст. 68 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Стосовно підвідомчості даної справи, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.

Так, на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебували численні справи щодо визначення підвідомчості спорів між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та вкладниками банку з приводу внесення вимоги до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12.04.2018 по справі №820/11591/15, від 18.04.2018 по справі №813/921/16, від 23.05.2018 по справі №820/3770/16, від 27.06.2018 по справі №804/15260/15, від 27.06.2018 по справі №813/5827/15 та від 04.07.2018 по справі №815/5392/16 від 17.10.2018 у справі № 818/53/17 висловлено правову позицію про те, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

В той же час, Велика Палата Верховного суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 826/5285/16 (провадження № 11-910апп18) та від 07.11.2018 у справі № 757/56680/16-ц (Провадження № 14-267цс18) зазначила, що звернення позивача до Фонду не є підставою для розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки він звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства, оскільки сам первісний спір виник з цивільно-правової угоди, тому такий спір щодо внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В той же час, в наведених вище постановах не зазначено про відступлення Великою Палатою Верховного суду від правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного суду від 12.04.2018 по справі №820/11591/15, від 18.04.2018 по справі №813/921/16, від 23.05.2018 по справі №820/3770/16, від 27.06.2018 по справі №804/15260/15, від 27.06.2018 по справі №813/5827/15 та від 04.07.2018 по справі №815/5392/16 від 17.10.2018 у справі № 818/53/17.

Отже, на теперішній час існує неузгодженість правових позицій Верховного Суду щодо визначення підвідомчості спорів між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та вкладниками банку з приводу внесення вимоги до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

В той же час, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних, господарських, адміністративних правовідносин.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття «право» та «охоронюваний законом інтерес» особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно-смисловому зв'язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових або публічно-правових питань до суду.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Зокрема у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз'яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у 2016 році звернувся з даним позовом до Рівненського міського суду.

Ухвалою Рівненського міського суду від 25.11.2016 у справі № 569/9027/16-ц було закрито провадження у справі, оскільки даний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

02.12.2016 ОСОБА_2 звернувся з вказаним позовом до Рівненського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі № 817/2134/16 було відмовлено у відкритті провадження по справі та роз'яснено, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів.

Не погодившись з ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі № 817/2134/16, ОСОБА_2 оскаржив її у апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19.01.2017 у справі № 817/2134/16 було залишено апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 - без змін.

З огляду на викладене, постановлення Рівненським міським судом та Рівненським окружним адміністративним судом ухвал, якими було відмовлено в прийнятті цього позову в цивільній та адміністративній юрисдикції, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

В подальшому, ОСОБА_2 подав позовну заяву до Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.04.2017 справу № 918/258/17 за позовом ОСОБА_2 до Фонду було надіслано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

В подальшому, ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 суд відмовив ОСОБА_2 в прийнятті позовної заяви та повернув її позивачу з тих підстав, що вона не підлягає розгляду в господарських судах України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 у справі № 918/258/17 ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі № 918/258/17 було скасовано, а матеріали справи № 918/258/17 повернуто до Господарського суду міста Києва для вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до розгляду.

Колегія суддів відзначає, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Слід зазначити, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Отже, колегія суддів зазначає, що непослідовність національних судів створила ОСОБА_2 перешкоди у реалізації права на судовий захист, а тому, з огляду на наведену вище аргументацію, враховуючи наявність судових рішень в адміністративній та цивільний справі, які виключають процесуальну можливість позивача звернутися з цим позовом до адміністративного чи цивільного суду повторно, суд апеляційної інстанції робить висновок, що для захисту права позивача на вільний доступ до правосуддя відповідно до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції, цей спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Вказаний висновок, зокрема, узгоджується з позицією Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 07.11.2018 у справі № 757/56680/16-ц.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вірно встановлено судом першої інстанції, як заява про отримання частини невиплачених вкладів, так і власне заява про поновлення строків та включення до реєстру кредиторів датовані (були складені) позивачем після закінчення строку для заявлення вимог кредиторів до банку, що ліквідується (18.11.2015 та 21.03.2016 відповідно), та, відповідно, направлені після спливу такого строку (після 13.07.2015), а тому вимоги за заявою від 21.03.2016 в силу статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважаються погашеними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що непослідовність національних судів створила ОСОБА_2 перешкоди у реалізації права на судовий захист, а тому, з огляду на наведену вище аргументацію, враховуючи наявність судових рішень в адміністративній та цивільний справі, які виключають процесуальну можливість позивача звернутися з цим позовом до адміністративного чи цивільного суду повторно, суд апеляційної інстанції робить висновок, що для захисту права позивача на вільний доступ до правосуддя відповідно до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції, цей спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 918/258/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 918/258/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 918/258/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2018 у справі № 918/258/17.

5. Матеріали справи № 918/258/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.02.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.Г. Смірнова

Є.Ю. Пономаренко