ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2902/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Солдатовій М.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний центр підтримки та розвитку зовнішньоекономічної діяльності", м.Харків
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гусарівське", с.Гусарівка Харківської області
про стягнення 19 648,62грн
за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №459 від 19.01.2018

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний центр підтримки та розвитку зовнішньоекономічної діяльності" (надалі - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гусарівське" (надалі - відповідач) про стягнення 19648,62грн., з яких: 10050,00грн. основного боргу, 9246,00грн. пені, 200,62грн. інфляційних витрат, 151,00грн. 3% річних.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором №14-Д від 12.01.2018 на надання послуг з декларування товарів та інших предметів, що переміщуються через митний кордон України, щодо оплати наданих послуг.

Ухвалою від 29.10.2018 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.11.2018.

08 листопада 2018 року від відповідача надійшов відзив, у якому він проти позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. При цьому, відповідач зазначив, що в повному обсязі виконав свої договірні зобов'язання, а заявлені позивачем до стягнення суми не передбачені умовами договору №14-Д від 12.01.2018.

У підготовчому засіданні 20.11.2018 судом було оголошено перерву до 04.12.2018.

22 листопада 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він з доводами відповідача не погодився. Позивач наголошує, що сторонами при укладенні договору було погоджено ціну за митне оформлення товару в розмірі 16200,00грн. Разом із тим, митне оформлення кожного вантажу вимагає індивідуального підходу, досконалих знань митного, податкового і валютного законодавства України нюансів оформлення цілої низки документів, вміння взаємодіяти з митними та іншими контролюючими органами. Позивач взяв на себе обов'язок: підготувати пакет документів для митного оформлення, провести класифікацію товару згідно УКТ ЗЕД, провести розрахунок митної вартості, зберігати комерційну таємницю, яка міститься в даних наданих замовником, а також захищати інтереси замовника перед митними органами. Виконуючи умови договору, позивачем було належним чином виконано митне оформлення товару, однак відповідач свої зобов'язання не виконав. Також через надані відповідачем недостовірні дані щодо товару позивач був вимушений вживати додаткові дії щодо митного оформлення.

Ухвалою від 22.11.2018 дату призначеного підготовчого засідання змінено на 05.12.2018.

29 листопада 2018 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він заперечив факт погодження сторонами вартості послуг за договором у розмірі 16200,00грн., а також не погодився із доводами позивача про надання недостовірних даних для здійснення митного оформлення товару.

У підготовчому засіданні 05.12.2018 судом оголошено перерву до 18.12.2018.

У підготовчому засіданні 18.12.2018 за клопотанням позивача судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів, а також оголошено перерву до 21.01.2019.

28 грудня 2018 року від відповідача надійшли письмові пояснення, у яких він наголосив на тому, що був присутній на перемовинах з позивачем при укладенні договору №14-Д від 12.01.2018 і сторони в усному порядку визначили ціну послуг, яка складалася з 6000,00грн. - вартості митного оформлення та 800,00грн. - вартості консультаційних послуг. Сплата інших сум сторонами не узгоджувалася.

У підготовчому засіданні 21.01.2019 судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 13.02.2019.

У судове засідання 13.02.2019 позивач свого представника не направив, однак подав до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи. Позивач вказує, що директор товариства ОСОБА_2 не має можливості з'явитися у призначене судове засідання, оскільки у цей же день та час вона буде приймати участь як представник TOB "Харківський регіональний центр підтримки та розвитку зовнішньоекономічної діяльності" у розгляді скарги на протиправні дії посадових осіб Харківської митниці ДФС.

Суд не знаходить підстав для задоволення даного клопотання, оскільки позивач не був позбавлений можливості забезпечити явку іншого представника. До того ж з наданого позивачем повідомлення №551/10/20-70-18-01 від 08.02.2019 не вбачається, що явка TOB "Харківський регіональний центр підтримки та розвитку зовнішньоекономічної діяльності" для розгляду скарги є обов'язковою або вимагає присутності саме керівника товариства.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 ГПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 13.02.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

12 січня 2018 року між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, укладено договір №14-Д на надання послуг з декларування товарів та інших предметів, що переміщуються через митний кордон України (надалі - Договір), за умовами якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе обов'язок з декларування вантажів замовника згідно діючого законодавства, нормативних актів України та у відповідності з цим Договором.

На підставі Договору виконавець здійснив митне оформлення товару, а саме: машина для збирання сільськогосподарських культур, прес-підбирач "Krone Big Pack 1290 ХС", який був у використанні - 1 шт., що підтверджується митними деклараціями (форми МД-2) типу ІМ40ТН від 23.03.2018 UA807190/2018/005390 та ІМ40ДТ від 26.03.2018 UA807190/2018/005523.

Дана обставина відповідачем не заперечується.

Відповідно до пункту 1.3 Договору, узгоджені сторонами тарифи є невід'ємною частиною даного договору.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази узгодження сторонами таких тарифів у письмовому вигляді, як того вимагає пункт 6.3 Договору.

При цьому, позивач наполягає, що при укладені договору сторони в усному порядку погодили загальну ціну послуг у розмірі 16200,00грн., а відповідач вказує, що сторонами була досягнута усна домовленість про сплату за Договором лише 6800,00грн.

Відповідно до пункту 3.1 Договору замовник здійснює оплату на підставі виставлених рахунків виконавця на протязі двох банківських днів з моменту виставлення рахунків.

29 березня 2018 року позивач направив відповідачу супровідний лист №14 від 28.03.2018 з документами на оплату за надані послуги, а саме: рахунки №11 від 26.01.2018 на суму 800,00грн., №23 від 16.03.2018 на суму 6000,00грн., №26 від 23.03.2018 на суму 7650,00грн., №27 від 26.03.2018 на суму 2400,00грн.; акти про надання послуг з митного оформлення №11 від 26.01.2018 на суму 800,00грн., №23 від 16.03.2018 на суму 6000,00грн., №26 від 23.03.2018 на суму 7650,00грн., №27 від 26.03.2018 на суму 2400,00грн., акт звірки за період з 12.01.2018 по 28.03.2018.

Всього згідно вищевказаних документів відповідачу належало сплатити 16850,00грн.

Відповідач отримав дані документи 30.03.2019, що підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак від підписання актів про надання послуг з митного оформлення відмовився.

При цьому, слід зазначити, що відповідач здійснив часткову оплату за надані послуги на загальну суму 6800,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями №98 від 26.01.2018 на суму 800,00грн. та №270 від 19.03.2018 на суму 6000,00грн.

Інша частина грошових коштів, зазначених у складених позивачем рахунках та актах про надання послуг з митного оформлення, у загальному розмірі 10050,00грн. відповідачем сплачена не була.

Позивач направив на адресу відповідача претензію №24 від 17.04.2018 з вимогою сплатити борг в сумі 10050,00 грн. за надані послуги декларування.

Відповідач у своїй відповіді на претензію №188 від 10.05.2018 вимоги позивача відхилив, оскільки згідно умов пункту 1.3 договору підставою для виставлення рахунку є саме узгоджені та підписані сторонами тарифи. В той же час, за домовленістю сторін, що передувала укладенню договору, вартість розмитнення буде складати 6000,00грн., які були сплачені у повному обсязі.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з даним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 10050,00грн. основного боргу, 9246,00грн. пені, 200,62грн. інфляційних витрат та 151,00грн. 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, підставою для задоволення вимог про стягнення заборгованості за Договором є доведення позивачем факту порушення відповідачем зобов'язання щодо повної оплати узгодженої сторонами вартості послуг.

За умовами пункту 1.3 Договору узгоджені сторонами тарифи є невід'ємною частиною даного договору.

У пункті 6.3 Договору сторони домовились, що всі зміни та доповнення до даного Договору є дійсними лише у тому випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те особами.

Проте, тарифи на послуги не були узгоджені сторонами ані в тексті самого Договору, ані шляхом укладення відповідних додатків або додаткових угод.

З наданих сторонами під час розгляду справи пояснень вбачається наявність суперечливих позицій щодо узгодженої ціни Договору.

Зокрема, позивач у відповіді на відзив наполягає на тому, що за домовленістю сторін загальна ціна послуг за Договором була встановлена в розмірі 16200,00грн., проте жодного доказу на підтвердження даної обставини суду не надано.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Всупереч вказаним процесуальним нормам, позивачем не надано суду доказів узгодження сторонами тарифів на послуги за Договором, на підставі яких має визначається вартість наданих послуг.

Фактично, позивач склав рахунки та акти про надання послуг з митного оформлення лише на підставі власної односторонньої позиції щодо ціни цих послуг, яка з відповідачем в установленому порядку узгоджена не була.

Однак згідно частини 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Доводи позивача про узгодження вартості послуг в усній формі в розмірі 16200,00грн. матеріалами справи не підтверджено.

До того ж, така позиція позивача суперечить умовам пункту 6.3 Договору щодо обов'язкової письмової форми будь-яких змін та доповнень до цього Договору.

Відповідно до частин 4, 5 статті 188 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Однак, суду не надано доказів вирішення в судовому порядку відповідного спору про внесення змін до Договору в частині встановлення тарифів на послуги чи визначення їх загальної вартості.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, позовну вимогу про стягнення з відповідача 10500,00грн. вартості послуг, оскільки дана сума визначена позивачем в односторонньому порядку, а не на підставі узгоджених з відповідачем тарифів.

Щодо вимог про стягнення 9246,00грн. пені, 200,62грн. інфляційних витрат, 151,00грн. 3% річних суд зазначає наступне.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимог про стягнення основного боргу та можуть бути задоволенні лише у випадку встановлення судом факту порушення відповідачем свого зобов'язання.

Однак оскільки судом при вирішенні даного спору не встановлено факту порушення відповідачем договірних зобов'язань, підстави для задоволення цих вимог також відсутні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний центр підтримки та розвитку зовнішньоекономічної діяльності" (61054, Харківська область, м.Харків, вул.Академіка Павлова, буд.120, код 41296943) до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гусарівське" (64264, Харківська область, Балаклійський район, с.Гусарівка, вул.Миру, буд.30, код 00708288) про стягнення 19648,62грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.02.2019 р.

Суддя ОСОБА_3