ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 915/74/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2018 (головуючого судді - Ярош А.І., судді: Колоколова С.І., Мишкіної М.А.) та на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.05.2018 (суддя Коваль С.М.)

за позовом першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави

до 1. Миколаївської міської ради

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Євровнєшторг"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Кабінет Міністрів України

про визнання незаконними та скасування пунктів рішення, визнання недійсними договорів, визнання недійсними державного акта на прав власності на землю, свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації,

за участю:

прокурора: Клюге Л.М. (посвідчення від 24.01.18), Суходольський С.Н. (посвідчення від 02.02.18),

відповідача 2: Лемле Н.В. (ордер від 09.02.18)

відповідача 3: Іванов П.О.(довіреність від 31.12.19)

третьої особи: Палінчак А.О. (довіреність від 14.02.19), Іванець І.В. (довіреність від 14.01.19),

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Миколаївської області (далі - прокурор, позивач) звернувшись в суд з позовом в інтересах держави до Миколаївської міської ради (далі - відповідач-1 , Рада), Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Євровнєшторг" (далі - відповідач-2, ТОВ "Компанія "Євровнєшторг", Товариство) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" (далі - відповідач-3), просив:

"1. Визнати незаконним та скасувати пункт 22, підпункт 22.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 19.12.2008 № 31/43, якими затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" в оренду ділянку загальною площею 974251 кв.м для коригування та обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції по вул. Айвазовського, 14 у м. Миколаїв.

2. Визнати незаконним та скасувати пункт 8, підпункт 8.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.11.2009 № 40/29, якими затверджено технічну документації із землеустрою щодо складання документа (договору оренди) та надано ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" в оренду ділянку загальною площею 690247 кв.м для обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерноперевантажувальним комплексом по вул. Айвазовського, 14 у м. Миколаїв.

3. Визнати незаконним та скасувати підпункти 1.1., 1.4 пункту 1 рішення Миколаївської міської ради від 21.04.2011 № 5/48, якими погоджено звіт про експертну грошову оцінку та ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" продано земельну ділянку площею 236067 кв.м для обслуговування бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерноперевантажувальним комплексом по вул. Айвазовського, 14 у м. Миколаїв.

4. Визнати недійсним на майбутнє укладений 04.12.2009 між Миколаївською міською радою та ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" () договір про надання в оренду товариству земельної ділянки площею 690247 кв.м з кадастровим номером :07:004:0072, зареєстрований 09.12.2009 у Державному реєстрі земель за №66.

5. Визнати недійсним укладений 25.05.2011 між Миколаївською міською радою та ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" () договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 236067 кв.м з кадастровим номером :07:004:0073, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., про що у реєстрі вчинено запис №1950.

6. Визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 636086 на право власності ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" () на земельну ділянку площею 236067 кв.м з кадастровим номером :07:004:0073 для обслуговування бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерноперевантажувальним комплексом, який 21.06.2011 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00012.

7. Визнати недійсним свідоцтво про право власності № 21303146, видане 06.05.2014 ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" () реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на земельну ділянку площею 1,2663 га з кадастровим номером :07:004:0126.

8. Визнати недійсним свідоцтво про право власності № 21299284, видане 06.05.2014 ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" () реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на земельну ділянку площею 22,3404 з кадастровим номером :07:004:0127.

9. Визнати недійсним укладений 04.06.2014 між ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" () договір купівлі-продажу №960 земельної ділянки площею 1,2663 га з кадастровим номером :07:004:0126, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурією Є.А.

10. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №21379197 від 10.07.2017 про реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 2,9946 га з кадастровим номером :07:004:0139 за ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" ().

11. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №21376715 від 10.07.2017 про реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 15,6158 га з кадастровим номером :07:004:0140 за ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" ().

12. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №21378682 від 10.07.2017 про реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 1,93 га з кадастровим номером :07:004:0141 за ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" ().

13. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №21377531 від 10.07.2017 про реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 1,8 га з кадастровим номером :07:004:0142 за ТОВ "Компанія "Євровнєшторг"".

Також прокурор просив визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні пункти рішень Ради прийняті з порушенням вимог законодавства, зокрема, статей 13, 19 Конституції України, статей 12, 59, 84, 122, 123 Земельного кодексу України, статей 6, 10, 14, 67, 85 Водного кодексу України, з огляду на що Договори, укладені на підставі таких рішень, та видані державні акти, в силу приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України, є незаконними.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24.05.2018 в позові відмовлено у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, зокрема перевищення Радою повноважень при розпорядженні спірними земельними ділянками.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2018 вказане рішення змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови, резолютивну частину рішення залишено без змін.

Апеляційна інстанція визнала позовні вимоги доведеними, однак застосувала наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача-2, позаяк не визнала поважними причини пропуску трирічної позовної давності за заявленими вимогами.

У касаційній скарзі прокурор просить рішення та постанову у справі скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Ці вимоги мотивовано правомірністю висновків апеляційного суду по суті позовних вимог, однак помилковістю застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки про порушення прав та інтересів держави прокурор довідався лише за результатами проведеного досудового розслідування в межах кримінального провадження, розпочатого 23.09.2015. Правова позиція прокурора про те, що про порушення законодавства у даних правовідносинах можливо було довідатись лише за результатами аналізу документів в рамках вказаного кримінального провадження, на переконання останнього, відповідає правовій позиції Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справах №310/5834/13, №469/1291/16-ц.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить скасувати постанову в частині зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, залишивши в силі рішення у справі. На переконання відповідача-2 Рада діяла в межах повноважень щодо розпорядження спірними земельними ділянками, а тому вважає правомірними висновки місцевого суду про те, що підстави для задоволення позову відсутні.

Третьою особою 08.02.2019 направлено на адресу Суду заяву від 05.02.2019 №7-2.1/7-14-403, у якій Кабінет Міністрів України підтримує правову позицію по даній справі прокуратури, вважає касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню і просить рішення та постанову у справі скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, розглянути справу без участі його представника.

Відзив відповідача-2 та заява Кабінету Міністрів України не можуть бути прийнятий до розгляду разом із касаційною скаргою виходячи із наступного.

Відповідно до приписів статті 295 ч.2 Господарського процесуального кодексу України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.

Згідно статті 297 цього Кодексу учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки (ч.1). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (ч.3).

Отже оскільки поданий відповідачем-2 відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, а за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, такою є заява і Кабінету Міністрів України, однак цими особами не додано документу про сплату судового збору, а Господарський процесуальний кодекс України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, такий відзив та заява залишаються без розгляду.

Від відповідача-1 отриману заяву про розгляд справи за відсутності представника Ради, у якій заявник просить у задоволенні касаційної скарги відмовити з урахуванням відзиву на позовну заяву, а рішення та постанову у справі - залишити без змін.

Вказана заява по суті частково є відзивом на касаційну скаргу.

Ухвалою Касаційного господарського суду від 22.01.2019 встановлено строк на подання відзиву разом з доказами скерування його копій та доданих документів іншим учасникам справи до 05.02.2019.

Частиною 1 статті 295 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини 3 статті 295 названого Кодексу відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень (рішення).

За змістом частини 4 статті 295 цього Кодексу до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Отже учасник судового процесу зобов'язаний забезпечити надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, а останнім забезпечується таким чином можливість реалізовувати свої права у суді касаційної інстанції.

Враховуючи недотримання заявником наведених процесуальних положень, оскільки доказів скерування копій поданого відзиву останній не містить, що впливає на права інших учасників судового процесу, цей відзив на касаційну залишено судом без розгляду.

Відповідач-3 у відзиві на касаційну скаргу, скерованому на адресу суду 07.02.2018, тобто поза межами строку, встановленого Верховним Судом в ухвалі від 22.01.2019, також просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову у справі залишити без змін.

Згідно частини 4 статті 13 наведеного вище Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Вказаний відзив подано поза межами встановленого Судом строку на його подання, тому залишається без розгляду на підставі статей 118, 119 цього Кодексу у зв'язку із відсутністю правових підстав для поновлення цього строку.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

У справі встановлено, що пунктами 22 та 22.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 19.12.2008 № 31/43 затверджено проект землеустрою та надано в оренду ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" земельну ділянку загальною площею 974251 кв. м, у тому числі 447015 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування (акваторія Бузького лиману), 527236 кв. м за рахунок земель ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" з віднесенням її до земель - інші землі транспорту та зв'язку, для коригування та обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції по вул. Айвазовського, 14 у м. Миколаєві.

На підставі вказаного рішення 18.02.2009 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" (орендар) укладено договір оренди землі, зареєстрований у книзі записів договорів 20.02.2009 за № 6327, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 974251 кв. м для коригування та обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції по вул. Айвазовського, 14 у місті Миколаєві /Корабельний район.

Відповідно до пункту 5.2. Договору цільове призначення земельної ділянки (1.14.10 УКЦВЗ) - інші землі транспорту та зв'язку.

Пунктом 5 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №38/35 від 01.10.2009 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (для внесення змін (корегування меж земельної ділянки) до договору оренди) на земельну ділянку загальною площею 926314 кв.м, у тому числі 396784 кв.м під штучними водотоками (каналами, коректорами, канавами), 529530 кв.м під озерами, прибережними замкнутими водоймами, лиманами, за рахунок земель ТОВ "Компанія "Євровнєшторг", залишивши її в інших землях транспорту та зв'язку, для обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції по вул. Айвазовського, 14 у м. Миколаєві.

Підпунктом 5.1 розділу 1 зазначеного рішення ділянку площею 926314 кв. м (кадастровий номер :07:004:0069) надано Товариству в оренду строком на 49 років.

В подальшому, а саме 12.10.2009 Товариство звернулося до Миколаївської міської ради із клопотанням про надання дозволу на поділ земельної ділянки площею 926314 кв. м на дві окремі ділянки площами 690247 кв. м та 236067 кв.м.

Пунктом 8 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.11.2009 року №40/29 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (договору оренди) на земельну ділянку загальною площею 690 247 кв.м, у тому числі 690 247 кв. м - внутрішні води (під лиманами), за рахунок частини земель ТОВ "Компанія "Євровнєшторг", з віднесення її до інших земель транспорту та зв'язку, для обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерноперевантажувальним комплексом по вул. Айвазовського, 14 у м.Миколаєві.

Підпунктом 8.2 розділу 1 вищевказаного рішення зазначену земельну ділянку надано в оренду вказаному товариству на 49 років, а пунктом 8.1 розділу 1 рішення визнано таким, що втратив чинність, пункт 5.1 розділу 1 рішення міської ради від 01.10.2009 № 38/35.

На виконання вказаного рішення, 04.12.2009 між Миколаївською міською радою і ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" укладено договір оренди землі, відповідно до якого останньому надано в оренду земельну ділянку загальною площею 690247 кв.м (кадастровий номер :07:004:0072) для обслуговування підхідного каналу бази накопичення сільськогосподарської продукції. Зазначений договір 09.12.2009 року зареєстровано у Державному реєстрі земель за №66.

Встановлено і те, що пунктом 9 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.11.2009 №40/29 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа (договору оренди) на земельну ділянку площею 236067 кв.м, у т.ч. 236067 кв.м - внутрішні води (236067 кв.м під лиманами), за рахунок частини земель Товариства, з віднесення її до інших земель транспорту та зв'язку, для обслуговування бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерно перевантажувальним комплексом по вул. Айвазовського, 14 у м. Миколаєві.

Пунктом 9.1 вказаного рішення вирішено передати Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Євровнєшторг" в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 236067 кв.м для обслуговування бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерноперевантажувальним комплексом по вул.Айвазовського,14.

На виконання цього рішення 04.12.2009 між Радою та Товариством укладено договір оренди, який зареєстровано 09.12.2009 у Державному реєстрі земель за №67.

Також встановлено, що пунктом 1.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 5/48 від 21.04.2011 погоджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 236067 кв.м по вул.Айвазовського, 14 у м. Миколаєві.

Пунктом 1.2 рішення затверджено вартість земельної ділянки в розмірі 5 599 509 грн., із розрахунку 23,72 грн. за 1 кв.м, на підставі експертної грошової оцінки (висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки).

Пунктом 1.3 рішення встановлено, що відповідно до договору від 15.02.2011 № 75 про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки площею 236067 кв.м по вул. Айвазовського, 14 Товариством було сплачено авансовий внесок у розмірі 900 грн. за виконання робіт по виготовленню експертної грошової оцінки в рахунок ціни продажу земельної ділянки.

Також встановлено, що пунктом 1.4 вказаного рішення вирішено продати Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "Євровнєшторг" цю земельну ділянку за 5 598 609 грн. для обслуговування бази накопичення сільськогосподарської продукції із зерноперевантажувальним комплексом.

Пунктом 1.5 цього рішення вирішено договір оренди землі, зареєстрований у Миколаївській міській раді 09.12.09 за № 7179, у державному реєстрі земель 09.12.2009 за № 67, розірвати з дати державної реєстрації державного акта на право власності на вказану земельну ділянку.

Пунктом 1.6 рішення визначено, що після державної реєстрації державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку пункт 9.1. розділу І рішення міської ради від 12.11.09 №40/29 визнати таким, що втратив чинність.

На виконання пункту 1.4 рішення №5/48 від 21.04.2011 між ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" та Миколаївською міською радою 25.05.2011 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. та зареєстровано в реєстрі №1950.

Встановлено, що на виконання умов цього договору ТОВ "Компанія "Євровнєшторг" сплатило Миколаївській міській раді вартість землі в сумі 5 598 609 грн.

Товариству 21.06.2011 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 236067 кв.м (кадастровий номер 481013600:07:004:0073) серії ЯЛ №636086.

Звертаючись в суд з даним позовом прокурор посилався на відсутність повноважень Миколаївської міської ради на розпорядження спірними землями.

Приймаючи рішення у даній справі суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позову виходячи із недоведеності позовних вимог, зокрема перевищення Радою повноважень при розпорядженні спірними земельними ділянками.

За наслідками апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції визнав, що Миколаївська міська рада не мала законних підстав розпоряджатися земельними ділянками водного фонду загальнодержавної форми власності, які зайняті, і, відповідно, нерозривно пов'язані із водним об'єктом загальнодержавного значення - Бузьким лиманом.

Разом з цим, апеляційний суд відмовив у задоволені позову з підстав спливу позовної давності за відповідною заявою відповідача-2.

Перевіривши доводи заявника касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у її задоволенні виходячи з наступного.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову.

Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 цього кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані у цій постанові рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом.

Частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у редакції чинній на час подання позову, встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч.5 цієї ж статті).

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. При цьому, у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (частина п'ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися прокурор.

Подібна правова позиція наведена в постановах Верховного суду України від 11.05.2016, від 13.04.2016 у справах № 3-387гс16 та № 3-224гс16 відповідно і колегія суддів не вбачає правових підстав відступати від неї.

Апеляційним судом в межах повноважень, наданих йому процесуальним законодавством встановлено, що оспорювані прокурором рішення датовані 19.12.2008, 12.11.2009 та 21.04.2011, договори - 04.12.2009 та 25.05.2011, а позовна заява подана до суду 01.02.2018, тобто зі значним пропуском позовної давності.

Клопотання прокуратури про відновлення строку позовної давності з посиланням на те, що зі змісту самих лише рішень Миколаївської міської ради про відведення земельних ділянок у користування та власність Товариства фактично не можливо встановити порушення вимог законодавства, тому про таке порушення прокурор дізнався при відкритті кримінального провадження 23.09.2015, оцінено апеляційним судом і відхилене через те, зокрема, що згідно з наданими Миколаївською міською радою стенограмами засідань сесії Миколаївської міської ради, представники прокуратури були присутні під час винесення рішень № 40/29 від 12.11.2009 та №5/48 від 21.04.2011, та факт обізнаності органів прокуратури про існування та суть оскаржуваних рішень підтверджується також листами-розсилками, згідно яких Миколаївська міська рада надсилала зазначені спірні рішення до прокуратури м. Миколаєва.

Як вказувалось вище, відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Однак, як вказувалось вище, обставин, які зробили своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим, апеляційним судом не встановлено, проте встановлено, що прокурору було відомо про спірні рішення та договори з 2009 року.

З огляду на викладене, визнаються правомірними висновки апеляційної інстанції про те, що органи прокуратури могли своєчасно довідатись про порушення відповідачами діючого законодавства у 2009-2011 роках.

За вказаних обставин, висновок апеляційної інстанції про відмову у позові за наслідками спливу позовної давності визнається правомірним, позаяк такий висновок апеляційного суду ґрунтується на вимогах чинного законодавства, правових висновках Верховного Суду України щодо застосування норм права, та практиці Європейського суду з прав людини, яку суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Аргументи, викладені в касаційній скарзі, зазначеного вище не спростовують, оскільки для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти.

Наведеним спростовуються аргументи прокурора, викладені в касаційній скарзі.

Щодо посилань на правову позицію Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справах №310/5834/13, №469/1291/16-ц, то така стосується інших встановлених у справах обставин щодо обізнаності позивача про порушення його прав та інтересів, тому така правова позиція не є релевантною для даного спору, а суд касаційної інстанції в силу положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не може інакше оцінити встановлені у даній справі фактичні обставини щодо обізнаності прокурора про порушення законодавства оскаржуваними рішеннями Ради починаючи з 2009 року.

Слід також зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування постанови і задоволення касаційної скарги, немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 1 пункту 3 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на суб'єкта її подання.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2018 у справі Господарського суду Миколаївської області № 915/74/18, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов