РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.02.2019Справа № 910/16183/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Державного підприємства "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон", м. Конотоп, Сумської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксарія", м. Київ

про стягнення 21 914,32 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксарія" (відповідач) суми штрафних санкцій у розмірі 21 914,32 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за Договором № 306-17 від 07.04.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2018 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

21.12.2018 року до суду від позивача надійшов супровідний лист з додатками в порядку усунення недоліків позовної заяви.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

17.01.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом відповідач визнає позов у частині стягнення з нього 8% штрафу у розмірі 5 253,81 грн та 656,73 грн пені та просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 50 %, заперечує проти нарахування позивачем штрафних санкцій на суму вартості продукції разом з ПДВ, проти періоду нарахування пені, у частині вимог про стягнення з відповідача 20% штрафу заперечує з підстав відсутності заборгованості за договором, вказує на неправомірність утримання позивачем у односторонньому порядку суми вартості продукції у розмірі 2 814,54 грн, порушення позивачем умов договору та інструкції, яка регулює спірні правовідносини щодо прийняття продукції по якості, відтак, на думку відповідача, ним умови договору щодо якості поставленої продукції не порушені. Крім того, відповідач у своєму відзиві просить суд (у випадку висновку суду про обґрунтованість заявлених вимог) застосувати передбачений ч. 8 ст. 269 Господарського кодексу України строк позовної давності та відмовити позивачеві у позові у цій частині вимог. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд задовольнити позов частково на суму 2 955,27 грн, в іншій частині - відмовити.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві заперечує та вказує на те, що оскільки ПДВ входить до ціни товару, позивачем правомірно включено його суму бо бази нарахування штрафних санкцій, відповідачем не враховано положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, якою надано сторонам встановити інший період нарахування штрафних санкцій, щодо помилки у періоді нарахування пені позивач вказав на допущену ним технічну помилку, щодо застосування строку позовної давності позивач зазначає про те, що, на його думку, має застосовуватись спеціальна позовна давність, визначена ст. 258 ЦК України, крім того вказує на те, що в укладеному між сторонами договорі сторони погодили позовну давність по всіх видах зобов'язань тривалістю в три роки. З цих підстав, позивач просить суд задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подання заперечень щодо відповіді на відзив у запропонований судом строк не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 18.02.2019 року по 22.02.2019 року у відпустці, а 23.02.2019 року - 24.02.2019 року є вихідними днями, суд підписує рішення у перший робочий день після виходу з відпустки - 25.02.2019 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2017 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено Договір № 306-17 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти і й оплатити продукцію, вказану у Додатку 1 до цього Договору (продукція), на умовах, передбачених цим договором.

В п. 2.1. Договору сторони домовились, що кількість, номенклатура продукції вказується в Додатку № 1 до даного Договору, що є невід'ємною частиною договору.

У відповідності до п. 3.1. Договору поставка продукції здійснюється на умовах DDP - м. Конотоп, відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року.

Як передбачено в п. 3.2. Договору строки поставки продукції складають 30 календарних днів з моменту отримання передоплати.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили найменування товару, кількість, ціну, загальну вартість товару, тощо.

За умовами п. 4.1. Договору поставка продукції здійснюється за цінами, які визначені у Додатку № 1 і включають всі податки, збори й інші обов'язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки постачальника, пов'язані з поставкою продукції. Вартість договору на момент його укладення складає 65 672 грн. 60 коп., ПДВ 13 134 грн 52 коп., загальна вартість з ПДВ - 78 807,12 грн.

У п. 5.2. Договору сторони погодили порядок та строк оплати вартості продукції, а саме: 50% від ціни продукції - авансовий платіж протягом 10 робочих днів з дати отримання рахунку; 50 % від вартості продукції - протягом 10 робочих днів з дати поставки відповідної продукції на підставі виставленого рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов п. 5.2. Договору було перераховано відповідачеві суму грошових коштів у розмірі 39 403,56 грн, що підтверджується наявною копією платіжного доручення № 1345 від 21.04.2017 року.

Як вказує позивач, відповідачем порушено погоджений у п. 3.2. Договору строк поставки на 10 днів та фактично поставлено продукцію 02.06.2017 року, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія видаткової накладної № 62 від 02.06.2017 року

Втім, на підставі накладної № 327 від 20.06.2017 року поставлена відповідачем продукція була повернута відповідачеві (та прийнята останнім) у зв'язку з тим (як зазначає позивач), що вона не пройшла вхідний контроль.

На підставі видаткової накладної № 81 від 30.06.2017 року (копія у справі) відповідач передав, а позивач отримав обумовлений сторонами у Договорі товар на суму 42 218,10 грн.

16.08.2017 року на підставі видаткової накладної № 106 відповідач поставив позивачеві товар на суму 36 589,02 грн, який в подальшому був також повернутий останнім відповідачеві на підставі накладної № 525 від 27.09.2017 року.

У п. 7.3. Договору сторони домовились, що у випадку порушення строків або обсягів поставок продукції, постачальник сплачує покупцеві штраф в розмірі 8 % від вартості непоставленої в строк продукції за кожен факт порушення.

Згідно п. 7.4. Договору у випадку поставки продукції неналежної якості постачальник сплачує покупцеві штраф в розмірі 20 % від вартості продукції неналежної якості.

Як передбачено в п. 7.5. Договору у випадку порушення строків виконання постачальником вимог покупця про усунення виявлених недоліків (дефектів) продукції, про до постачання, доукомплектування, заміну продукції, про відшкодування покупцеві всіх понесених ним видатків і збитків, пов'язаних з поставкою продукції неналежної якості, постачальник сплачує покупцеві пеню в розмірі 0,3 % від вартості невідповідної продукції за кожний день прострочення. До виконання постачальником зазначених вимог покупець має право відмовитись від подальшого приймання й оплати продукції, а також вимагати повернення раніше сплачених за продукцію коштів, які постачальник зобов'язаний повернути протягом трьох банківських днів з моменту одержання повідомлення покупця, яке вважається отриманим постачальником після закінчення трьох робочих днів з моменту його відправлення покупцем на адресу постачальника, зазначену у цього договорі.

07.03.2018 року на підставі ст. ст. 615, 678 ЦК України, п. 7.5. Договору позивач засобами поштового зв'язку надіслав (докази у справі) на адресу відповідача заяву № 821 від 07.03.2018 року про відмову від Договору № 306-17 від 07.04.2017 в частині поставки товару на суму 36 589,02 грн, яку згідно відомостей з офіційного сайту підприємства поштового зв'язку отримано останнім 12.03.2018 року.

У зв'язку з тим, що відповідачем неналежним чином виконано своє зобов'язання за договором та здійснено поставку товару з порушенням передбаченого договором строку, поставку товару неналежної якості (на суму 36 589,02 грн), позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь штрафні санкції, передбачені умовами Договору у сумі 21 914,32 грн, з яких 6 304,57 грн 8% штрафу, передбаченого п. 7.3. Договору, 7 317,81 грн 20% штрафу, передбаченого п. 7.4. Договору та 11 106,48 грн пені в розмірі 0,1 % вартості продукції відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України за вирахуванням утриманої позивачем в односторонньому порядку суми вартості продукції у розмірі 2 814,54 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір № 306-17 від 07.04.2017 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось вище, в п. 3.2. Договору сторони погодили строк поставки продукції протягом 30 календарних днів з моменту отримання передоплати.

Сплата позивачем передбаченого п. 5.2. Договору авансу у сумі 39 403,56 грн підтверджується матеріалами справи та відповідачем не заперечується.

Суд встановив факт прострочення відповідачем (порушення п. 3.2. Договору) поставки обумовленого сторонами товару та фактичне його постачання 02.06.2017 року. Ці обставини відповідачем також не заперечуються.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача суми штрафних санкцій за невиконання останнім свого обов'язку з поставки товару у встановлений договором строк та поставку товару неналежної якості.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачено в ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір.

Тому, для застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, господарський суд повинен встановити наявність усіх обставин, з якими законодавець пов'язує можливість стягнення зазначеного виду штрафних санкцій.

Разом з тим, частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання.

При розгляді цієї справи, суд встановив, що товар був поставлений відповідачем з порушенням визначеного договором строку, несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов'язань за спірним Договором має саме негрошовий характер, порушено господарське зобов'язання, в якому одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з поставкою товару, з вартості якого і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.04.2018 року у справі № 911/1316/17, від 10.07.2018 року у справі № 927/1091/17, постанові Вищого господарського суду України від 02.02.2016 року у справі № 910/16116/15.

Щодо заперечень відповідача у частині нарахування позивачем штрафних санкцій на суму вартості продукції разом з ПДВ суд відзначає наступне.

При розгляді цієї справи, суд виходить з того, що за змістом ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які в ньому обумовлюються.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Суд встановив, що як у Договорі, так і у Додатку № 1 до нього сторонами погоджено ціну договору (загальну вартість товару, що підлягав поставці) разом з ПДВ - 78 807,12 грн та оскільки за приписами чинного законодавства ПДВ входить в ціну товару та сплачується покупцем, суд визнає правомірним нарахування позивачем штрафних санкцій на вказану суму договору.

Наведені відповідачем у відзиві правові позиції податкового органу стосуються випадку, коли постачальник не є платником ПДВ, тоді як у даному випадку сторони у договорі погодили ціну товару разом з ПДВ.

Суд також не приймає посилання відповідача на вказану ним у відзиві судову практику, оскільки правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду, а тому в розумінні ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не є підставою для звільнення від доказування у цій справі.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем на підставі п. 7.3. Договору штрафу, суд визнав його обґрунтованим на заявлену позивачем суму (6304,57 грн).

Щодо стягнення пені, суд відзначає наступне.

Суд встановив факт прийняття позивачем як належного виконання з боку відповідача свого зобов'язання з поставки товару на суму 42 218,10 грн.

Водночас, як вказувалось вище, позивач 16.08.2017 року прийнявши за видатковою накладною № 106 від відповідача товар на суму 36 589,02 грн, в подальшому повернув його відповідачеві на підставі накладної № 525 від 27.09.2017 року та у зв'язку з тим, що останнім поставку товару здійснено на вказану суму нарахував та заявив до стягнення суму пені яка за його розрахунком складає 11 106,48 грн.

За приписами частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова Договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим Договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Суд не може прийняти як підставу для нарахування пені за заявлений період посилання позивача на положення п. 7.6. Договору, за змістом якого неустойка (штраф, пеня), штрафні санкції за договором нараховуються протягом усього періоду порушення.

За приписами ст. ст. 251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Укладений між сторонами договір не містить погодження більшого періоду нарахування штрафних санкцій в порядку ч. 6 статті 232 ГК України.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин в силу положень ч. 6 статті 232 ГК України правомірним є нарахування позивачем пені за період з 23.05.2017 по 22.11.2017.

Суд вище встановив правомірність нарахування позивачем пені на ціну товару разом з ПДВ, відтак пеня, нарахована на суму 78 807,12 грн за період з 23.05.2017 по 02.06.2017 року складає (за розрахунком суду) 788,07 грн, а на суму 36 589,02 грн за період з 03.06.2017 року по 22.11.2017 року обґрунтованою є сума пені у розмірі 6 329,90 грн, що разом складає 7 117,97 грн.

Разом з тим при розгляді цього спору, з огляду на викладене у відзиві клопотання відповідача, суд вбачає наявність обставин з якими закон пов'язує право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд зазначає, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

У застосуванні наведених вище приписів закону, суд враховує незначний період прострочення виконання зобов'язання відповідачем, відсутність доказів завдання позивачу збитків за порушення відповідачем строків поставки товару, у зв'язку з чим зменшує суму штрафу, визначеного п. 7.3. Договору на 50 % від суми 6304,57 грн та пені на 50% від суми 7 117,97 грн, відповідно до стягнення з відповідача підлягає 3 152,29 грн штрафу та 3 558,99 грн пені.

Стосовно стягнення 20 % штрафу в порядку п. 7.4. Договору суд дійшов наступних висновків.

Як вірно вказує відповідач у своєму відзиві відповідно до п. 6.1. Договору сторони зобов'язуються провести приймання продукції за кількістю та якістю відповідно до вказаних нормативних актів. Приймання продукції за кількістю і якістю повинне проводитись сторонами у точній відповідності до стандартів, технічних умов та інших нормативних актів, що регулюють таке приймання.

Згідно п. 2.3. Договору якість, комплектація, пакування й маркування продукції повинні відповідати нормам, чинним стандартам (ТУ, ГОСТ, технічній документації) для даного виду продукції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Доказів відповідності поставленого відповідачем товару умовам п. 2.3. Договору суду не надано.

Водночас, як було вказано вище, на підставі накладної № 327 від 20.06.2017 року поставлена відповідачем продукція була повернута позивачем відповідачеві та прийнята останнім, про що свідчать підписи посадових осіб відповідача та відтиск його печатки у названій накладній.

Крім того, на підставі накладної № 525 від 27.09.2017 року позивачем було також повернуто відповідачеві поставлений товар на суму 36 589,02 грн та прийнято останнім ,про що у накладній міститься підпис головного бухгалтера Н.М. Порохня.

Посилання відповідача на порушення позивачем положень Інструкції № П-7 від 25.04.1966 року суд, з огляду на фактичне прийняття від позивача без зауважень поставленої ним продукції за Договором, суд не приймає.

Таким чином, з огляду на поставку відповідачем товару неналежної якості на підставі п. 7.4. Договору до стягнення з останнього на користь позивача підлягає 7 317,80 грн штрафу, за розрахунком позивача, який перевірено судом.

Щодо заперечень відповідача у частині неправомірного, на його думку, утримання позивачем в односторонньому порядку суми вартості продукції у розмірі 2 814,54 грн, по-перше, суд визнає безпідставними посилання відповідача на ч. 5 ст. 231 ГК України, оскільки розмір санкцій встановлено сторонами в укладеному між ними договорі та передбачений у Господарському кодексі України.

По-друге, такі дії позивача (утримання грошових коштів) узгоджуються з п. 5.5. Договору (копія повідомлення № 3361 від 12.02.2018 року у відповідь на лист відповідача вих. № 414 від 30.11.2017 року у справі).

У цьому випадку суд також керується положенням ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а також положеннями ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

Відповідач у своєму відзиві просив суд застосувати передбачений ч. 8 ст. 269 Господарського кодексу України строк позовної давності та відмовити позивачеві у позові у цій частині вимог.

По-перше, суд не може погодитись з позивачем про необхідність застосування спеціальної позовної давності в один рік, передбаченої ст. 258 ЦК України.

По-друге, у цьому випадку, норма ч. 8 ст. 269 Господарського кодексу України, згідно якої позови, що випливають з поставки товарів неналежної якості, можуть бути пред'явлені протягом шести місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставлених йому товарів є спеціальною та випливає з характеру спірних правовідносин, які склались між сторонами.

Поряд з цим, згідно п. 10.8. Договору по всіх видах зобов'язань, вимог і відповідальності сторін за цим договором, сторони домовились встановити позовну давність тривалістю три роки (за винятком випадків, коли законом передбачено більш тривалу позовну давність), що узгоджується з положеннями ст. 259 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Суд вище встановив наявність порушеного у позивача права на отримання товару за договором у передбачений ним строк та належної якості.

За захистом свого права позивач звернувся до суду 30.11.2018 року (дата направлення позовної заяви до суду засобами поштового зв'язку).

Відтак, позовні вимоги з урахуванням п. 10.8. Договору заявлено в межах позовної давності, а тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності у суду відсутні.

При розгляді цієї справи, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України пеня та штраф є формами неустойки та видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У зв'язку з чим, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, що не суперечить положенням ст. 61 Конституції України і відповідає встановленій статтею 627 Цивільного кодексу України свободі договору, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 року у справі № 910/6046/16.

Таким чином, загальна сума штрафних санкцій, яку слід покласти на відповідача (з урахуванням зменшення передбаченого п. 7.3. Договору штрафу та пені за вирахуванням 2 814,54 грн, утриманої позивачем в порядку п. 5.5. Договору) складає 11 214,54 грн = 3 152,29 грн + 3 558,99 грн + 7 317,80 грн - 2 814,54 грн.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум штрафних санкцій суду не надано, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договору у вигляді штрафних санкцій понад суми, визнані судом обґрунтованими.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 11 214,54 грн штрафних санкцій.

Судовій збір (розраховується судом без урахування зменшення судом штрафних санкцій) у розмірі 1 441,31 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, решта судових витрат зі сплати судового збору (320,69 грн) у зв'язку з частковою відмовою у позові покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аксарія" (ідентифікаційний код 38870325, місцезнаходження: 01034, м. Київ, вул. О.Гончара, буд. 43В) на користь Державного підприємства "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" (ідентифікаційний код 12602750, місцезнаходження: 41600, Сумська обл., м. Конотоп, вул. Рябошапка, буд. 25) 11 214,54 грн (одинадцять тисяч двісті чотирнадцять гривень 54 коп.) штрафних санкцій та 1 441,31 грн (одну тисячу чотириста сорок одну гривню 31 коп.) судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 320,69 грн покласти на Державне підприємство "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон".

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25.02.2019 року.

Суддя С.М. Морозов