ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа№ 910/2503/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018

у справі №910/2503/17 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Приватне акціонерне товариство «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки»;

2. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон Страхування»;

3. Приватне підприємство «Автотранспортна компанія «Гарант»

про стягнення 582 071,15 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

15.02.2017 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПАТ «СК «УСГ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (далі - ТОВ «Вєста Україна», відповідач) про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 582 071,15 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як страховик, на виконання зобов'язань за договором добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 від 31.12.2015 внаслідок настання страхової події - крадіжки застрахованого вантажу виплатив своєму страхувальнику вказану суму страхового відшкодування, а тому, в силу положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) набув права вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за шкоду, завдану втратою вантажу (тютюнових виробів), прийнятого до перевезення за договором транспортного експедирування з обов'язком щодо збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення та до видачі одержувачеві відповідно до статті 924 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2017 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/2503/17, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (далі - ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки», третя особа-1) як особу, якій завдано майнову шкоду внаслідок настання страхового випадку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнісон Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Юнісон Страхування», третя особа-2) як страховика, яким застраховано майновий інтерес, пов'язаний з цивільною відповідальністю відповідача при здійсненні господарської діяльності з експедирування вантажів.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Босий В.П.) від 10.05.2017 у справі №910/2503/17 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Вєста Україна» на користь ПАТ «СК «УСГ» грошові кошти у сумі 582 071,15 грн та судовий збір у сумі 8 731,07 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство «Автотранспортна компанія «Гарант» (далі - ПП «Автотранспортна компанія «Гарант», третя особа-3) як особу, що фактично здійснювала перевезення втраченого вантажу за замовленням відповідача-експедитора.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/2503/17 залишено без змін.

Постановою Верхового Суду від 27.02.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 у справі №910/2503/17 скасовано, справу №910/2503/17 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначив, що суди не врахували правового статусу відповідача як особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність перед третіми особами під час здійснення нею транспортно-експедиторської діяльності у третьої особи-2, що зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 1194 ЦК України при визначенні обсягу відповідальності відповідача за шкоду, завдану позивачеві як новому кредитору у деліктному зобов'язанні, у зв'язку з втратою спірного вантажу при його перевезенні; суди не дослідили обставин справи на предмет прийняття третьою особою-2, як страховиком відповідача, рішення про виплату в повному обсязі чи частково відповідачу-страхувальнику чи третій особі-вигодонабувачу суми страхового відшкодування у зв'язку із втратою спірного вантажу, чи правомірність відмови у такій виплаті, а, відтак, не з'ясували дійсного обсягу цивільної відповідальності відповідача перед позивачем та дійшли передчасного висновку по суті позовних вимог.

Також Верховний Суд наголосив на тому, що при з'ясуванні правовідносин, що склалися між відповідачем та його страховиком (третьою особою-2), третьою особою-1 та її страховиком (позивачем), а також при визначенні умов добровільного страхування цивільної відповідальності відповідача при наданні ним послуг з експедирування вантажу та умов добровільного страхування третьою особою-1 належного їй спірного вантажу, який було втрачено відповідачем, судам належало проаналізувати правила страхування чи умови страхування ризиків страховиками (позивачем та третьою особою-2) на предмет встановлення ними загальних умов та порядку виплати страхового відшкодування у разі настання страхових випадків.

Направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду справи господарському суду необхідно з'ясувати обсяг відповідальності відповідача, цивільна відповідальність якого застрахована третьою особою-2, дослідити обставини звернення відповідача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, встановити правомірність результату її розгляду, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті та в залежності від встановленого визначити коло відповідачів у справі та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17 (суддя Морозов С.М.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з ТОВ «Вєста Україна» на користь ПАТ «СК «УСГ» 582 071,15 грн суми страхового відшкодування та 8 731,07 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем відсутності своєї вини у втраті вантажу та вжиття усіх залежних від нього заходів для його збереження та недопущення втрати; правомірності відмови третьої особи-2 у виплаті страхового відшкодування відповідачеві за договором страхування відповідальності; наявності у діях відповідача всіх елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування останнім збитків, завданих позивачеві у зв'язку з виплатою своєму страхувальнику страхового відшкодування.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Вєста Україна» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом не були враховані в достатній мірі вказівки Верховного Суду, у зв'язку з якими скасовано попередні судові рішення у даній справі, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постановах в аналогічних справах; судом не надано належної правової оцінки договору страхування цивільно-правової відповідальності відповідача у взаємозв'язку з положеннями ст. 1194 ЦК України; розглядаючи по суті підстави для відмови страховиком у виплаті страхового відшкодування відповідачеві, суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши приписи ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник наголошував на тому, що даний позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, передусім набув право вимоги до страховика як особи, відповідальної за завдані збитки, а не до експедитора, відповідальність якого є субсидіарною; відповідачем надані докази належного виконання ним умов договору цивільно-правової відповідальності експедитора, зокрема, щодо залишення залученим відповідачем до перевезення перевізником транспортного засобу на автостоянці, яка знаходилась під цілодобовою охороною, а тому суд дійшов помилкового висновку про правомірність відмови страховика у виплаті страхового відшкодування відповідачеві.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Вєста Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17, призначено до розгляду на 04.02.2019, встановлено позивачеві та третім особам строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

28.01.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від третьої особи-1 надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність та необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/2503/17 оголошено перерву на 18.02.2019.

14.02.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

У судове засідання 18.02.2019 позивач та треті особи явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та третіх осіб, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності вказаних осіб.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

18.02.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, вислухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 31.12.2015 між ПрАТ «СК «УСГ» (у тексті договору - страховик) та ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (у тексті договору - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування вантажів №40-0105-15-00011 (надалі - Договір добровільного страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим вантажем, а страховим ризиком (випадком) є, зокрема, втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених пунктом 3.1.1. Правил «З відповідальністю за всі ризики» у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/182), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах (п.п. 3.1., 7 Договору добровільного страхування).

Строк дії договору визначено з 00 год. 00 хв. 01.01.2016 до 24 год. 00 хв. 31.12.2016 (п. 9 Договору добровільного страхування).

01.01.2016 між ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (у тексті договору - замовник) та ТОВ «Вєста Україна» (у тексті договору - виконавець) було укладено Договір про надання послуг транспортного експедирування №0116В (надалі - Договір експедирування), за змістом п. 1.1. якого виконавець надає транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажів замовника, які належать замовнику, або стосовно яких є заявка на перевезення від замовника, а замовник приймає та оплачує надані послуги.

Пунктом 1.5. вказаного договору передбачено, що виконавець має право для виконання заявки на перевезення від замовника здійснювати самостійний добір перевізників, агентів, інших третіх осіб та укладати відповідні правочини з такими третіми особами від свого імені. При цьому, виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії таких третіх сторін, включаючи, але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

Відповідно до п. 5.2. Договору експедирування в редакції Додатку про внесення змін та доповнень №1 від 01.02.2016 до Договору експедирування (а.с. 97, т. 1), у випадку втрати або пошкодження продукції виконавець повинен довести та надати замовнику всі необхідні підтверджуючі документи про те, що дана втрата, нестача або пошкодження сталася не з вини виконавця, а з причин, які можна кваліфікувати як страховий випадок відповідно до договору страхування замовника. Тільки за таких умов замовник самостійно звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії. В разі отримання замовником відповідного страхового відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені втрати, замовник не висуватиме фінансових претензій виконавцю щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку виконавець має виплатити замовнику у повному обсязі. Сума франшизи становить 178 138,50 грн. Сума франшизи може бути змінена відповідно до страхового договору замовника.

У п. 5.5. Договору експедирування передбачено, що виконавець повинен застрахувати свою відповідальність за даним договором.

З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2015 між ПрАТ «СК «Юнісон Страхування» (у тексті договору - страховик) та ТОВ «Вєста Україна» (у тексті договору - страхувальник) було укладено Договір страхування цивільної відповідальності експедитора №0703.000401.120 (надалі - Договір страхування відповідальності), предметом якого є майновий інтерес, пов'язаний з цивільною відповідальністю страхувальника при здійсненні останнім експедирування вантажів на умовах нормативних актів, зазначених в таблиці 1, а саме, Конвенції «Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів», Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004 №1955-ІV, Закону України «Про транспорт» від 10.11.1994 №232 (а.с. 188-193, т. 1).

Згідно з п. 1.3. Договору страхування відповідальності, вигодонабувачами за цим договором є особи, що мають право на одержання страхового відшкодування відповідно до чинного законодавства України.

У п. 1.4. Договору страхування відповідальності сторони погодили територію дії договору - Україна, Грузія, Європа, країни СНД.

За умовами п.п. 2.1.-2.3. Договору страхування відповідальності страховим ризиком є, зокрема, відповідальність за втрату вантажу, страхова сума (на один страховий випадок та загальна страхова сума) - 2 000 000,00 грн, безумовна франшиза - 10 000,00 грн на один страховий випадок. Страховий випадок за цим договором вважається таким, що наступив, якщо претензія, яка надійшла від третьої сторони, має всі підстави згідно умов договору між страхувальником (відповідачем) та третьою стороною, що надіслала претензію, та не суперечить чинному законодавству України.

Пунктом 2.6. Договору страхування відповідальності сторони погодили, що договір набирає чинності з 00 годин 11.11.2015, але не раніше дня, наступного за днем надходження страхової премії на розрахунковий рахунок страховика і діє до 10.11.2016.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2016 між ТОВ «Вєста Україна» (у тексті договору - експедитор) та ПП «Автотранспортна компанія «Гарант» (у тексті договору - перевізник) було укладено Договір про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №15/02/16 (надалі - Договір перевезення), згідно з п. 1.1. якого перевізник зобов'язався виконати перевезення вантажів автомобільним транспортом за замовленням експедитора у міжнародному та/або міжміському та/або місцевому сполученні і надати додаткові послуги, необхідні для поставки вантажу.

28.04.2016 між відповідачем та третьою особою-3 було підписано Заявку-доручення на перевезення вантажу № 2391, яка є додатком до Договору перевезення та в якій сторони погодили наступні умови: маршрут м. Прилуки - м. Умань - м. Одеса, перевізником є ПП «Автотранспортна компанія «Гарант», відправником - ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки», одержувачем - ТОВ «Мегаполіс Україна» згідно ТТН, вид вантажу - тютюнові вироби до 20 т., дата і час завантаження - 28.04.2016 о 8:00 год., дата і час розвантаження - 29.04.2016, згідно ТТН: 1) 9:00-9:30, 2) 14:00-14:30, марка і номер транспортного засобу - Скания НОМЕР_1 / НОМЕР_2, водій - ОСОБА_5 (а.с. 104, т. 1).

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов Договору експедирування, 28.04.2016 відповідачем було прийнято до перевезення вантаж ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» - тютюнові вироби для транспортування за маршрутом: м. Прилуки - м. Умань, що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016 (а.с. 44-48, т. 1).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 29.04.2016 під час розвантаження автомобіля у місці призначення було виявлено нестачу вантажу, про що представниками ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки», вантажоодержувача та водієм було складено акт про прийняття продукції від 29.04.2016 (а.с. 49-50, т. 1).

Загальна вартість втраченого вантажу, який перевозився згідно з товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016 становить 760 209,65 грн, що підтверджується довідкою ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» (а.с. 60, т. 1).

За твердженням позивача, вказана нестача вантажу сталася у зв'язку з викраденням невідомими особами частини завантаженого товару під час перебування 29.04.2016 автомобіля, яким здійснювалося перевезення, на стоянці в м. Умань по вул. Ленінградське шосе (С.Бандери), 23.

Крім того, вказані обставини визнаються учасниками справи та підтверджуються Актом огляду автомобіля від 29.04.2016, Актом огляду пошкодженого майна від 29.04.2016, поясненнями водія ОСОБА_5 від 29.04.2016 (а.с. 51-54, т. 1).

10.05.2016 за фактом викрадення майна (вантажу) було відкрито кримінальне провадження №0000796, про що свідчить витяг з вказаного кримінального провадження (а.с. 55, т. 1).

Третьою особою-1, як власником вантажу, викраденого при наданні послуг з його перевезення відповідачем (експедитором), було пред'явлено останньому претензію за вих. №945/16 ПО від 04.05.2016 про сплату 760 209,65 грн збитків, завданих ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» порушенням ТОВ «Вєста Україна» зобов'язань за Договором експедирування щодо забезпечення збереження вантажу, прийнятого до перевезення згідно з товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016.

Однак, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та виконання. Доказів протилежного суду не надано.

Крім того, третьою особою-1 було направлено відповідачеві претензію за вих. №2848/16 ПО від 14.12.2016 про сплату 178 138,50 грн франшизи на підставі пункту 5.2. Договору експедирування.

За результатами розгляду вказаної претензії, на виконання п. 5.2. Договору експедирування, відповідачем було сплачено на користь ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» зазначену суму франшизи, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 31734 від 16.12.2016 (а.с. 112-114, т. 1).

З матеріалів справи також вбачається, що 12.05.2016 ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» звернулося до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 56-57, т. 1).

Позивачем, як страховиком за Договором добровільного страхування, вказану подію визнано страховим випадком, складено Страховий акт №ДКЦВ-11731 від 03.11.2016 та розрахунок до нього, згідно з якими розмір страхового відшкодування за вищевказаним страховим випадком становить 582 071,15 грн (а.с. 58-59, т. 1).

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання своїх зобов'язань перед страхувальником за Договором добровільного страхування, на підставі розпорядження про виплату страхового відшкодування від 04.11.2016, позивач перерахував на рахунок ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» суму страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 20548 від 04.11.2016 (а.с. 61-62, т. 1).

Враховуючи, що цивільна відповідальність експедитора - ТОВ «Вєста Україна» станом на дату настання страхового випадку була застрахована ПрАТ «СК «Юнісон Страхування» за Договором страхування відповідальності №0703.000401.120 від 06.11.2015, позивач звернувся до останнього з листом вих. № 03/3743 від 21.06.2016 (а.с. 200-201, т. 1), в якому просив повідомити, зокрема, чи звертався відповідач з повідомленням про настання страхового випадку 29.04.2016 та отриманні претензії від третьої особи-1, та які рішення були прийняті з даного приводу, та чи були подані відповідачем усі необхідні документи для здійснення виплати страхового відшкодування.

Листом вих. № 10-387 від 29.06.2016 третя особа-2 повідомила позивача про те, що за результатами розгляду страхової справи за вимогою щодо відшкодування збитків, отриманих 29.04.2016, проводиться збір документів, необхідних для прийняття рішення (а.с. 201, т. 1).

У зв'язку з вищенаведеними обставинами позивач звернувся до відповідача з вимогою №632/УСГ від 07.12.2016 про сплату страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн, у відповідь на яку відповідач листом вих. № 2298 від 18.01.2017 повідомив позивача про те, що останнім не надано доказів виплати своєму страхувальнику страхового відшкодування на вказану суму та наголосив на тому, що відповідачем було застраховано свою відповідальність при здійсненні транспортного експедирування втраченого вантажу у третьої особи-2, до якої і необхідно пред'являти відповідні вимоги (а.с. 123-127, т. 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, посилаючись на здійснення ПАТ «СК «УСГ» виплати страхового відшкодування у розмірі 582 071,15 грн своєму страхувальникові (третій особі-1), позивач стверджує, що в межах вказаної суми до нього перейшло право вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за збереження переданого йому третьою особою-1 до перевезення вантажу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про задоволення позову ПАТ «СК «УСГ» до ТОВ «Вєста Україна», а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 352 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ст. 979 ЦК України та ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Страховим випадком, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 990 ЦК України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У відповідності до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до п. 17.2.1 Договору добровільного страхування до страховика після виплати страхового відшкодування переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, за приписами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов'язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов'язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов'язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов'язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов'язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв'язку з виплатою першим на користь потерпілої особи страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов'язанні.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справах №910/2603/17 та № 755/18006/15-ц, які в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України мають бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування третій особі-1, позивач, як новий кредитор у деліктному зобов'язанні, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток у зв'язку з втратою спірного вантажу при його перевезенні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, апелянтом не заперечуються обставини щодо правомірності здійснення позивачем виплати страхового відшкодування третій особі-1, розміру такої виплати та наявності для цього відповідних правових підстав, а також не заперечується право позивача на зворотну вимогу до особи, відповідальної за заподіяну шкоду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що ТОВ «Вєста Україна» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки його цивільно-правова відповідальність за договором транспортного експедирування була застрахована у ПрАТ «СК «Юнісон Страхування», у зв'язку з чим саме останнє є особою, відповідальною за вищевказаною подією, а його відмова, як страховика, виплатити суму страхового відшкодування є незаконною.

Враховуючи доводи апеляційної скарги та вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.02.2018 у даній справі, судом апеляційної інстанції підлягає перевірці законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зокрема, щодо з'ясування останнім обсягу відповідальності відповідача, цивільна відповідальність якого застрахована третьою особою-2, обставини звернення відповідача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, встановлення правомірності результату її розгляду та встановлення у зв'язку з цим належних відповідачів у даній справі.

Як було зазначено вище, 01.01.2016 між третьою особою-1 та відповідачем було укладено Договір про надання послуг транспортного експедирування №0116В, на підставі якого останній надавав транспортно-експедиційні послуги по перевезенню вантажу (тютюнові вироби) ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки», що підтверджується товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016.

При цьому, перевезення спірного вантажу здійснювало ПП «Автотранспортна компанія «Гарант» на підставі укладеного з відповідачем Договору про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №15/02/16 від 15.02.2016 та згідно з Заявкою-дорученням на перевезення вантажу № 2391 від 28.04.2016.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, укладений між третьою особою-1 та відповідачем Договір транспортного експедирування та укладений між відповідачем та третьою особою-3 Договір перевезення є підставами для виникнення у сторін вказаних правочинів майново-господарських зобов'язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За приписами ст. 929 ЦК України, що кореспондується зі ст. 316 ГК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено, що транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

При цьому, транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, а є комплексом заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відносини учасників транспортно-експедиторської діяльності встановлюються на основі договорів. Учасники цієї діяльності вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству.

За змістом ст. 4 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб'єкти господарювання.

Частиною 13 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено, що факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

За приписами ст. 13 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор здійснює страхування вантажу та своєї відповідальності згідно із законом та договором транспортного експедирування.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що транспортно-експедиторська діяльність є видом господарської діяльності експедитора, яка здійснюється ним на власний ризик та полягає у виконанні або організації виконання визначених договором транспортно-експедиційних послуг за дорученням клієнта та за його рахунок. При цьому, експедитор вправі застрахувати свою цивільно-правову відповідальність, пов'язану з ризиками втрати, знищення, пошкодження чи нестачі вантажу, переданого йому для перевезення замовником, в тому числі відповідальність, пов'язану з діями третіх осіб, які були залучені експедитором до здійснення фактичного перевезення вантажу замовника.

Як було зазначено вище, 06.11.2015 відповідачем укладено з третьою особою-2 - ПрАТ «СК «Юнісон Страхування» Договір страхування цивільної відповідальності експедитора №0703.000401.120, згідно з яким застраховано майновий інтерес, пов'язаний з цивільною відповідальністю страхувальника при здійсненні останнім експедирування вантажів, зокрема, відповідальність за втрату вантажу.

Враховуючи погоджений сторонами строк дії Договору страхування відповідальності, останній був чинний станом на дату настання страхового випадку - втрати вантажу, який перевозився на виконання умов Договору експедирування згідно з товарно-транспортною накладною № від 28.04.2016.

У зв'язку з тим, що відповідач застрахував свою цивільну відповідальність перед третіми особами під час здійснення ним транспортно-експедиторської діяльності у ПрАТ «СК «Юнісон Страхування», при визначенні обсягу відповідальності відповідача за шкоду, завдану позивачеві як новому кредитору у деліктному зобов'язанні, у зв'язку з втратою спірного вантажу при його перевезенні, до спірних правовідносин мають бути застосовані положення статті 1194 ЦК України, згідно з якою особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Виходячи з положень вказаної норми, відповідач, як страхувальник, несе цивільну відповідальність за завдану ним шкоду у зв'язку із втратою переданого йому третьою особою-1 для перевезення вантажу в межах різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням, на здійснення якого третьою особою-2, як страховиком, вправі розраховувати відповідач, виходячи із загальної спрямованості правовідносин страхування на захист його майнових інтересів як страхувальника на користь третьої особи (вигодонабувача).

Згідно з частиною 1 статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Таким чином, статтею 1194 ЦК України встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність страхувальника у розмірі, який перевищує суму виплаченого страховиком потерпілому страхового відшкодування (ліміт відповідальності страховика) та становить різницю між фактично завданою шкодою і страховою виплатою.

Судом першої інстанції правомірно визнано безпідставними посилання позивача на те, що він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, так як уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди, як наслідок, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц.

Отже, як правильно зауважує апелянт, здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач передусім набув право вимоги до страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача, як експедитора, оскільки відповідальність останнього є субсидіарною.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 04.05.2016 відповідач звернувся до ПрАТ «СК «Юнісон Страхування» із заявою про відшкодування збитку, в якій зазначив, що розрахунок збитку буде здійснено власником втраченого ватажу та надано пізніше (а.с. 49-51, т. 4).

У листі № 9-248 від 17.05.2016 третя особа-2 просила відповідача надати відповідний перелік документів та інформації, необхідних для встановлення факту настання події, вказаної у заяві від 04.05.2016, що має ознаки страхового випадку за Договором страхування відповідальності, після отримання яких буде прийнято відповідне рішення страховика стосовно визнання або невизнання вказаної події страховим випадком (а.с. 52, т. 4).

На вказаний лист відповідачем надано Відповідь вих. № 2245 від 20.07.2016 з переліком запитуваних третьою особою-2 документів (а.с. 55-56, т. 4).

Однак, листом вих. № 10-460 від 26.07.2016 третя особа-2 повідомила відповідача, що нею прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за вказаною вище подією у зв'язку з невиконанням ТОВ «Вєста Україна» зобов'язання, передбаченого п. 3.2. Договору страхування відповідальності (а.с. 199, т. 1).

Так, у п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності сторони встановили, що страхувальник зобов'язується забезпечити збереження вантажу під час пересування за маршрутом, в період коротких і тривалих зупинок для будь-яких цілей, в тому числі, у випадках, передбачених «Європейською угодою, що стосується роботи екіпажів транспортних засобів, що здійснюють міжнародні автомобільні перевезення» (ЄУТР) від 01.07.1970 та Постановою ЄС №561/2006 від 15.06.2006. У період тривалої зупинки для відпочинку перевізник, з яким страхувальник уклав договір на перевезення, зобов'язаний залишати свій транспортний засіб на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів. В рамках цього договору: під «спеціалізованою стоянкою для вантажних автомобілів» розуміється місце призначене для відстою та паркування вантажних транспортних засобів, яке знаходиться під охороною.

Отже, з метою забезпечення збереження вантажу та виконання умов Договору страхування відповідальності відповідач/залучений ним перевізник зобов'язаний був залишити транспортний засіб з вантажем на стоянці, що здійснює охорону саме транспортних засобів з вантажем, а не будь-якого іншого майна, що розміщене на території стоянки.

Доводи апеляційної скарги про належне виконання відповідачем умов договору цивільно-правової відповідальності експедитора, зокрема, щодо залишення залученим відповідачем до перевезення перевізником транспортного засобу на автостоянці, яка знаходилась під цілодобовою охороною, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Як стверджує відповідач та вбачається з матеріалів справи, залучений до перевезення спірного вантажу перевізник (третя особа-3) залишив транспортний засіб на стоянці пункту автомобільного сервісу - ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе (С.Бандери), 23, та належить Українському державному підприємству по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (надалі - УДП «Укрінтеравтосервіс»).

Оплата послуг стоянки на суму 30,00 грн підтверджується наявною у матеріалах справи копією квитанції за № 290678 від 29.04.2016 (а.с. 30, т. 2).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що вказана квитанція не є належним, допустимим та достатнім доказом надання УДП «Укрінтеравтосервіс» саме послуг охорони вантажу на стоянці ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23.

З Довідок Філії «Звенигородський навчально-курсовий комбінат» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (надалі - УДП «Укрінтеравтосервіс») №37/35 від 14.07.2016 (а.с. 105, т. 1), № 42/35 від 12.07.2017 (а.с. 28, т. 2) та з листа УДП «Укрінтеравтосервіс» вих. № 1/01-04-550 від 21.06.2017 (а.с. 4, т. 2) вбачається, що стоянка ПАС-№4, яка розташована за адресою: м. Умань, вул. Ленінградське Шосе (С.Бандери), 23, має обладнані місця для стоянки вантажного транспорту, територія по всьому периметру огороджена суцільною огорожею, охорона працівниками підприємства здійснюється цілодобово, в тому числі в період з 29.04.2016 по 30.04.2016.

Водночас, у матеріалах справи наявний лист УДП «Укрінтеравтосервіс» вих. № 1/01-04-457 від 02.06.2016 (а.с. 198, т. 1), згідно з яким у відповідь на лист третьої особи-2 № 9-249 від 17.05.2016 вказане підприємство повідомило, що ПАС-№4, розташований за адресою: м. Умань, вул. С.Бандери, 23, надає послуги автостоянки та не здійснює охорону транспортних засобів та майна, що в них знаходиться.

Отже, як правильно зауважив суд першої інстанції, матеріали справи містять взаємно суперечливі докази перебування вказаного пункту автомобільного сервісу під охороною.

При цьому, вказана Довідка Філії «Звенигородський навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» №37/35 від 14.07.2016, як і лист УДП «Укрінтеравтосервіс» вих. № 1/01-04-550 від 21.06.2017 не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів на підтвердження факту здійснення охорони автомобільної стоянки ПАС-№4 в м. Умань, вул. Ленінградське Шосе, (С.Бандери), 23, оскільки не підтверджують факту наявності цілодобової охорони саме на момент викрадення вантажу (29.04.2016).

Разом з тим, колегія суддів критично ставиться до інформації, викладеній в Довідці Філії «Звенигородський навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» вих. № 42/35 від 12.07.2017, а саме, щодо здійснення працівниками підприємства цілодобової охорони, в тому числі в період з 29.04.2016 по 30.04.2016, оскільки викладені у ній обставини не містять будь-якого документального підтвердження відповідними первинним бухгалтерськими документами надання вказаним підприємством саме послуг охорони.

З наданих відповідачем доказів неможливо встановити яким чином та ким саме надавались залученому ним перевізнику послуги з охорони у момент викрадення спірного вантажу, а з наданих УДП «Укрінтеравтосервіс» листів та довідок вбачається, що такі послуги полягали у суцільній огорожі місця стоянки та охороні саме стоянки працівниками вказаного підприємства.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів безпосереднього надання послуг з охорони ввіреного відповідачеві вантажу під час транспортного експедирування на підставі цивільно-правової угоди (у тому числі укладеної у спрощений спосіб).

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, види діяльності юридичної особи.

Відомості, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є відкритими та достовірними.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УДП «Укрінтеравтосервіс» (ідентифікаційний код 21536845) не здійснює послуг з охорони, зберігання чи інших послуг зі збереження транспортних засобів та майна в них.

Водночас, суд першої інстанції правомірно визнав безпідставними посилання позивача на положення Закону України «Про охоронну діяльність» та відсутність у УДП «Укрінтеравтосервіс» відповідної ліцензії на здійснення охоронної діяльності, оскільки умовами п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності, не було передбачено обов'язку відповідача користуватися послугами охорони вантажу відповідним суб'єктом охоронної діяльності, що в свою чергу, вимагає укладення відповідного договору у письмовій формі (ст. 8 Закону України «Про охоронну діяльність»).

Положеннями статті 6 Закону України «Про страхування» передбачено, що загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. До видів добровільного страхування Законом віднесено страхування вантажів та страхування відповідальності перед третіми особами.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачено, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Відповідно до п. 3.4.3. Договору страхування відповідальності страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених цим договором, Правилами страхування і чинним законодавством України.

Як передбачено у п. 5.8.1. Договору страхування відповідальності виплата страхового відшкодування не здійснюється, якщо страхувальник (будь-хто з його представників) не виконав зобов'язань, передбачених п.п. 3.2. Договору і це сприяло настанню страхового випадку, збільшенню заподіяного збитку чи вплинуло на можливість проведення об'єктивного розслідування події.

Враховуючи, що відповідачем не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що залучений ним перевізник при здійсненні перевезення, а саме, під час зупинки залишив свій транспортний засіб на спеціалізованій стоянці для вантажних автомобілів в розумінні п. 3.2.4.1. Договору страхування відповідальності, при цьому, позивачем доведено, що під час такої зупинки було втрачено спірний вантаж, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність відмови ПрАТ «СК «Юнісон Страхування» у виплаті страхового відшкодування.

При цьому, доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд, в порушення приписів ст. 14 ГПК України, вийшов за межі позовних вимог, розглядаючи по суті підстави для відмови страховиком у виплаті страхового відшкодування відповідачеві, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що в силу ст. 316 ГПК України, вказівки суду касаційної інстанції є обов'язковими під час нового розгляду справи, а останнім при направленні даної справи на новий розгляд до суду першої інстанції було вказано на необхідність дослідити обставини звернення відповідача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та встановити правомірність результату її розгляду.

Згідно зі ст. 934 ЦК України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Пунктом 1.5. Договору експедирування сторони погодили, що виконавець несе повну матеріальну відповідальність перед замовником за збереження вантажу та за дії третіх осіб, зокрема перевізників, включаючи, але не обмежуючись діями, що можуть призвести до матеріальних збитків.

При цьому, в силу приписів п. 5.2. Договору експедирування відповідач у випадку втрати або пошкодження продукції повинен довести та надати замовнику всі необхідні підтверджуючі документи про те, що дана втрата, нестача або пошкодження сталася не з вини виконавця, а з причин, які можна кваліфікувати як страховий випадок відповідно до договору страхування замовника. Тільки за таких умов замовник самостійно звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії. В разі отримання замовником відповідного страхового відшкодування від страхової компанії, що покриває зазначені втрати, замовник не висуватиме фінансових претензій виконавцю щодо згаданих сум, окрім суми франшизи, яку виконавець має виплатити замовнику у повному обсязі.

Відповідно до п. 7 Договору добровільного страхування страховим ризиком (випадком) є, зокрема, втрата, знищення або пошкодження застрахованого вантажу внаслідок подій, передбачених пунктом 3.1.1. Правил «З відповідальністю за всі ризики» у відповідності до Institute Cargo Clauses (A) ICC 252 (1/182), включаючи проміжне зберігання вантажів на складах.

Відповідно до п. 3.1.1. Правил добровільного страхування вантажів, багажу та вантажобагажу, затверджених Головою правління ПрАТ «СК «УСГ» 06.06.2006 (далі - Правила, а.с. 9-26, т. 4), Договір страхування вантажів може бути укладений, зокрема, на основі умови «З відповідальністю за всі ризики) та за таким договором підлягають відшкодуванню, за винятком випадків, зазначених в розділі 4 цих Правил, якщо інше не обумовлене Договором страхування: а) збитки від втрат або шкоди всього або частини вантажу, що сталися по будь-якій причині; б) збитки, витрати і внески по загальній аварії; в) всі необхідні і доцільно проведені витрати по врятуванню вантажу, а також по зменшенню збитків і по встановленню їх розмірів, якщо збитки належать відшкодуванню по умовах страхування.

У п. 4 Правил наведено виключення із страхових випадків і обмеження страхування. При цьому, крадіжка вантажу до таких випадків не належить.

Як було зазначено вище, матеріалами справи підтверджуються обставини сплати відповідачем на користь третьої особи-1 суми франшизи, що свідчить про виконання відповідачем повністю деліктного зобов'язання перед третьою особою-1, виходячи з умов пункту 5.2. Договору експедирування.

Разом з тим, деліктне зобов'язання відповідача перед позивачем, як страховиком третьої особи-1, до якого перейшло право вимоги щодо відшкодування збитків у межах фактичних витрат, понесених у зв'язку з виплатою страхового відшкодування за Договором добровільного страхування, залишилося невиконаним та не припинило своє існування.

Пунктом 5.3. Договору експедирування встановлено, що в разі, якщо виконавець не доведе, що втрата, нестача або пошкодження вантажу сталося не з його вини, виконавець має відшкодувати замовнику вартість втраченої або пошкодженої продукції у розмірі її повної вартості, яка зазначена в товарно-супровідних документах на вантаж.

Статтею 614 ЦК України та частиною 2 статті 218 ГК України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Зазначені норми передбачають принцип вини в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у незбереженні вантажу. При цьому, обов'язок доведення своєї невинуватості лежить саме на перевізнику.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17.05.2018 у справі № 907/603/17.

Отже, як за приписами вищенаведених норм цивільного законодавства, так і за умовами Договору транспортного експедирування, відповідач, як експедитор, несе відповідальність саме за збереження довіреного йому вантажу, і відповідно для звільнення його від відповідальності повинен довести вчинення ним належних заходів для збереження саме вантажу, а не самого транспортного засобу, який здійснює його перевезення, вчинення всіх можливих заходів, щоб запобігти втраті чи пошкодженню довіреного вантажу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Однак, відповідач у встановленому процесуальним законом порядку не довів суду того, що втрата спірного вантажу сталась не з його вини та що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення втрати вантажу та вчинення всіх заходів, які від нього залежали для збереження вантажу.

В силу вимог статті 22 ЦК України збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками і вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Встановивши наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обставини щодо спричинення ПрАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т.-Прилуки» збитків у вигляді втрати вантажу, порушення експедитором своїх договірних зобов'язань, вина ТОВ «Вєста Україна» у порушенні своїх договірних зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та спричиненими збитками є доведеними та належним чином обґрунтованими.

Як було вказано вище, до позивача (страховика), який виплатив страхове відшкодування третій особі-1 за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, як особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Разом з тим, враховуючи викладені обставини справи, з огляду на те, що відповідач у встановленому законом порядку не довів належного виконання ним взятих на себе зобов'язань за Договором страхування відповідальності щодо збереження ввіреного йому майна під час експедирування спірного вантажу, належними засобами доказування не спростував правомірності відмови третьої особи-2 у виплаті страхового відшкодування за договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідальною особою за завдані позивачеві збитки, а відтак, належним відповідачем у даній справі є ТОВ «Вєста Україна».

З огляду на встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги ПАТ «СК «УСГ», як особи, яка виплатила своєму страхувальнику (потерпілому) страхове відшкодування, до ТОВ «Вєста Україна», як особи, яка відповідальна за завдані збитки, колегія суддів вважає доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та повторно досліджених судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Вєста Україна» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі №910/2503/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2503/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.02.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська