ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. Справа№ 910/3319/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Гарматін К.В., адвокат, довіреність № 163 від 09.01.2019;

від відповідача - Семесько В.О. - т.в.о. ЖБК "Локомотив-7",

розглянувши апеляційну скаргу житло-будівельного кооперативу "Локомотив-7" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 у справі №910/3319/18 (суддя Якименко М.М., повний текст складено - 17.09.2018) за позовом приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" до житло-будівельного кооперативу "Локомотив-7" про стягнення 315 116, 11 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) до Житлово-будівельного кооперативу "Локомотив-7" про стягнення заборгованості за надані згідно Договору №9574/4-14 від 13.07.2001 р. послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 174 790,67 грн. Також, позивачем заявлено до стягнення 21 710,49 грн. інфляційних втрат, 10 363,88 грн. 3% річних, 8 087,69 грн. пені, 24 995,82 грн. штрафу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем, взятих на себе зобов'язань за договором, в частині оплати отриманих послуг з водопостачання та водовідведення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 у справі №910/3319/18 позов задоволено повністю: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 174 790,67 грн. основного боргу, 21 710,49 грн. інфляційних втрат, 10 363,88 грн. 3% річних, 8 087,69 грн. пені, 24 995,82 грн. штрафу.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати отриманих послуг з водопостачання та водовідведення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 у справі №910/3319/18 скасувати в частині задоволення вимоги про стягнення заборгованості по стокам гарячої води та змінити в частині 3%, інфляційних, пені та штрафу, які були нараховані на спірну суму стоків гарячої води.

В апеляційній скарзі апелянт заперечує отримання ним дебетово - інформаційних повідомлень та зазначає, що відповідно до додатку №1 до довідки ПАТ "Банк Кредит Дніпро" від 22.12.2017 №51/12-567-3 банк надсилав дебетово - інформаційні повідомлення не на реквізити відповідача.

Також, скаржник вказує, що належним доказом направлення позивачем відповідачу платіжних доручень є довідка з банку про їх отримання абонентом, яка у даному випадку відсутня.

Окрім наведеного, апелянт заперечує проти стягнутої оскаржуваним рішенням суми заборгованості у розмірі 121 849,91 грн. по коду 2-40853 (відведення гарячої води).

В апеляційній скарзі апелянтом було заявлено клопотання про витребування у ТОВ "Євро-реконструкція" виписки зі звітів обліку теплової енергії, які підписувалися між ТОВ та ЖБК "Локомотив-7", а також даних щодо надходження кількості гарячої води та виходу гарячої води по ЖБК "Локомотив-7".

Колегія суддів, розглянувши подане клопотання дійшла висновку про його відхилення, з огляду на наступне.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;

5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Заявником клопотання, всупереч вимог вказаної статті 81 Господарського процесуального кодексу України, не доведено вжиття ним заходів для самостійного отримання доказів, які він просить витребувати, та відповідно не вказано причин неможливості отримати ці докази самостійно.

Представник апелянта - відповідача у справі у судовому засіданні надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал" (перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", в подальшому перейменовано у приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал"), як постачальник та Житлово-будівельним кооперативом "Локомотив-7", як Абонентом 13.07.2001 року укладено Договір №9574/4-14 на послуги водопостачання та водовідведення (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Постачальник зобов'язується надавати Абоненту послуги з постачання питної води та приймати від абонента каналізаційні стоки, а Абонент зобов'язується розрахуватися за вищевказані послуги на умовах, які визначені цим Договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994p. (надалі - правила).

Згідно з п. 2.1. Договору Постачальник забезпечує, як уже зазначалося вище, постачання питної води, якість якої відповідає чинним стандартам, та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимих концентрацій шкідливих речовин.

Абонент, своєю чергою, зобов'язується сплачувати вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів, сплата послуг Абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору (п. 2.2. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору кількість води, що подається Постачальником та використовується Абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Постачальником. Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником Постачальника.

Відповідно до п. 3.4. Договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно із показниками водолічильника.

Згідно з п. 3.6. Договору Абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг Абонент зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані Постачальника вважаються прийнятими Абонентом (п. 3.7. Договору).

На виконання умов договору позивач за період з 01.01.2015 р. по 31.10.2017 р. надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 961 823,14 грн.

Факт надання вказаних послуг та їх обсяги підтверджуються копіями актів про зняття показань з приладів обліку, які підписані представником абонента.

Слід також зазначити, що відповідач про незгоду щодо кількості або вартості отриманих послуг у період з 01.01.2015 р. по 31.10.2017 р. позивача не повідомляв, свого представника для проведення звіряння розрахунків та підписання акту не направляв.

В свою чергу, відповідач за вказані послуги розрахувався лише частково в сумі 711 864,91 грн., внаслідок чого у останнього виникла заборгованість в розмірі 249 958,23 грн., з яких: по коду абонента 2-853 (питна холодна вода та її водовідведення) - 128 108,32 грн. та по коду абонента 2-40853 (відведення гарячої води) - 121 849,91 грн.

З вимогою про стягнення зазначених сум позивач і звернувся з позовом до суду.

Проте, після подання позовної заяви заборгованість відповідача зменшилася та становила 174 790,67 грн., з яких: по коду абонента 2-853 (питна холодна вода та її водовідведення) - 52 940, 76 грн. та по коду абонента 2-40853 (відведення гарячої води) - 121 849,91 грн.

Так, часткове погашення заборгованості відбулось за рахунок переплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 55 167,56 грн. в період наступний за визначений у позові (з 26.03.2018 по 30.06.2018).

При цьому, у призначенні платежу відповідач вказував 2018 рік, тому відповідно позивач міг здійснити в зарахування погашення заборгованості лише грошові кошти, сплачені понад нарахування у відповідному місяці.

Також, відповідачем 12.03.2018 сплачено 10 000 грн. з призначенням платежу за 2016 рік та 23.04.2018 - 10 000 грн. з призначенням платежу за 2017 рік, які входять до позовного періоду та були враховані позивачем як оплата боргу.

Таким чином, загалом по коду абонента 2-853 було сплачено 75 167,56 грн., з яких: за позовний період - 20 000 грн. та 55 167,56 грн. - зараховано позивачем в оплату боргу по спірному періоду у зв'язку зі здійсненням відповідачем переплати за наступний період.

Крім цього, оплати від 31.10.2017 на суму 12 000 грн. та від 28.11.2017 на суму 22 000 грн. по коду абонента 2-853 враховано в розрахунку позовних вимог у жовтні 2017 року (код абонента 2-853, колонка "сплачено" за 2017.10 - 34 000 грн.), а також оплати по коду абонента 2-40853 від 31.10.2017 на суму 15 784,54 грн., від 27.12.2017 на суму 10 000 грн. та від 25.01.2018 на суму 10 000 грн. враховано у жовтень 2017 (код абонента 2-40853, колонка "сплачено" за 2017.10 - 35 784,54 грн.).

Стосовно посилань відповідача на неврахування позивачем платежу від 18.09.2017 на суму 15 784,54 грн., слід зазначити, що вказаний платіж позивач зарахував на код абонента 2-853 у вересні 2017 року, проте відповідач у своїх розрахунках зазначений платіж зараховує двічі, по обох кодах абонента.

Таким чином, станом на момент прийняття рішення судом першої інстанції загальна сума заборгованості відповідача становила 174 790,67 грн. (по коду абонента 2-853 - 52 940,76 грн. (128 108,32 грн. - заборгованість на момент подачі позову - 75 167,56 грн. - сплачена заборгованість після подачі позову) та по коду 2-40853 - 121 849,91 грн. (заборгованість лишилася незмінною)).

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо обгрунтованості вимог позивача, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою для виникнення зобов'язань є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ст. 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги з централізованого водопостачання і водовідведення.

При цьому, умовами укладеного сторонами Договору передбачено не лише надання послуг з постачання питної води, але і приймання стічних вод у міську каналізаційну мережу.

В укладеному між сторонами договорі міститься посилання на Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994p.

Разом з тим, вказані правила втратили чинність 18.10.2008 р. у зв'язку із введенням в дію Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 27.06.2008 р. № 190.

Пунктом 1.4 Правил користування № 190 визначено, що приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 № 37, зареєстрованих у Мінюсті 26.04.2002 за N 403/6691 (далі - Правила приймання № 37), а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно з п. 1.2 Правил приймання № 37, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

Як визначено п. 1.4 Правил приймання № 37, абонент Водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації.

Стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Відповідно до п. 2.4 вказаних Правил приймання, підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки Водоканалу за надані послуги.

Отже, надання послуг із приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання) регулюється умовами укладеного сторонами Договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач) на користь позивача.

Аналогічної правової позиції про стягнення на користь Водоканалу вартості послуг із приймання стічних вод гарячого водопостачання дотримується і Вищий господарський суд України, яка наведена зокрема у постановах: від 06.06.2013 по справі № 5011-26/4471-2012-67/485-2012, від 22.08.2013 і справі № 5011-22/10286-2012, від 17.04.2014 у справі № 910/13142/13 та ін.

Приписами статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п. 3.6. Договору Абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи.

Апелянт заперечує отримання ним дебетово - інформаційних повідомлень та зазначає, що відповідно до додатку №1 до довідки ПАТ "Банк Кредит Дніпро" від 22.12.2017 №51/12-567-3 банк надсилав дебетово - інформаційні повідомлення не на реквізити відповідача.

Колегія суддів зазначає, що вказані заперечення відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не наводилися.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Стосовно посилань апелянта на те, що відповідно до додатку №1 до довідки ПАТ "Банк Кредит Дніпро" від 22.12.2017 №51/12-567-3 банк надсилав дебетово - інформаційні повідомлення не на реквізити відповідча, слід зазначити наступне.

Так, вказаний банк, надаючи додаток №1 до довідки, припустився помилки та надав інформацію щодо іншого абонента.

Враховуючи відсутність заперечень відповідача у суді першої інстанції щодо отримання дебетово - інформаційних повідомлень, зазначена помилка не була виявлена під час розгляду даної справи місцевим господарським судом.

Проте, з огляду на те, що заперечення в цій частині були викладені лише в апеляційній скарзі, позивачем на спростування вказаних доводів апелянта надано до суду апеляційної інстанції належний додаток №1 до довідки.

Колегія суддів приймає вказаний додатковий доказ з огляду на те, що відповідач в суді першої інстанції своїх заперечень щодо отримання дебетово - інформаційних повідомлень не наводив.

Стосовно посилань скаржника на те, що належним доказом направлення позивачем відповідачу платіжних доручень є довідка з банку про їх отримання абонентом, яка у даному випадку відсутня, слід зазначити наступне.

Згідно з п. 3.6. Договору Абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг Абонент зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані Постачальника вважаються прийнятими Абонентом (п. 3.7. Договору).

Виходячи з наведеного, умовами укладеного між сторонами договору встановлено обов'язок позивача саме з представлення платіжних документів до банківської установи та відповідно цей обов'язок вважається виконаним з моменту надсилання позивачем до банківської установи платіжних документів, а не з моменту їх отримання відповідачем.

В свою чергу, позивачем надано до матеріалів справи довідки з банківських установ про надсилання дебетово - інформаційних повідомлень на банківські реквізити відповідача, що свідчить про виконання постачальником п.3.6 договору.

Відповідачем вказаних доказів не спростовано, доводів стосовно того, що йому перешкоджало звернутися до банківської установи за отриманням платіжних документів, не наведено.

Отже, вказані доводи скаржника не можуть бути підставою для звільнення його від обов'язку сплатити за отримані послуги з водопостачання та водовідведення.

З наявних у матеріалах справи документів (в тому числі актів про зняття показань з приладу обліку, розшифровок рахунків абонента) вбачається, що за період з 01.01.2015 р. по 31.10.2017 р. надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 961 823,14 грн.

Відповідачем зобов'язання з оплати коштів у передбачений договором строк не виконувались належним чином, внаслідок чого за період з 01.01.2015 р. по 31.10.2017 р. утворився борг у загальній сумі 174 790,67 грн. (по коду абонента 2-853 (питна холодна вода та її водовідведення) - 52 940,76 грн. та по коду 2-40853 (відведення гарячої води) - 121 849,91 грн.).

Стосовно заперечень апелянта проти стягнутої оскаржуваним рішенням суми заборгованості у розмірі 121 849,91 грн. по коду 2-40853 (відведення гарячої води), слід зазначити наступне.

Так, відповідач вважає, що позивач не може нараховувати обсяги стоків гарячої води відповідно до показників приладу обліку який знаходиться у центральному тепловому пункті з посиланням на пункти договору від 04.08.2015 № 14163/5-06 ГВ про надання послуг з централізованого постачання питної холодної води, що призначена для виробництва послуг з централізованого постачання гарячої води (далі - договір від 04.08.2015 № 14163/5-06 ГВ), укладеного між позивачем та ТОВ "Євро-реконструкція".

Колегія суддів зазначає, що вказаний договір від 04.08.2015 № 14163/5-06 ГВ не регулює відносини позивача з відповідачем та був долучений до матеріалів справи для доведення того факту, що прилад обліку, який встановлено в центральному тепловому пункті зареєстровано у позивача, а тому посилання відповідача на будь-які пункти договору від 04.08.2015 № 14163/5-06 ГВ, окрім п. 1.3 (про надання інформації щодо обсягів гарячої води) є безпідставними.

Стосовно методики нарахування обсягів стоків гарячої води, яку застосував позивач, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 3.4. Договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника.

Так, забезпечення послугою з централізованого постачання гарячої води будинків ЖБК "Локомотив-7" здійснюється від центрального теплового пункту, що знаходиться за адресою вул. Архітектора Вербицького, 11.

Нарахування обсягів відведення гарячої води здійснювалось відповідно до показів працюючого приладу обліку (особовий рахунок 2-116- 98), який встановлений на водопровідному вводі до водопідігрівача. Оскільки, від вказаного центрального теплового пункту одночасно споживали питну воду для потреб гарячого водопостачання житлові будинки інших абонентів, то подальший розподіл обсягу відведення гарячої води здійснювався в процентному співвідношенні, пропорційно кількості мешканців у кожному житловому будинку, що для двох будинків ЖБК "Локомотив-7" становить 16,12 % від загального обсягу води, що надійшла до теплового пункту.

Для підтвердження обсягу питної води, яка надійшла до вказаного теплового пункту ПрАТ "АК "Київводоканал" надало копії актів про зняття показань з приладу обліку, які підписані з боку ПрАТ "АК "Київводоканал" та ТОВ "Євро-реконструкція", як споживачем питної холодної води, що призначена для виробництва послуг з централізованого постачання гарячої води.

Також, слід зазначити, що відповідач мав можливість бути присутнім при знятті показників з приладу обліку, що знаходиться в тепловому пункті, проте своїм правом він не скористався.

Зазначений позивачем спосіб обліку відведення гарячої води повністю відповідає умовам Договору, оскільки згідно п. 3.1 Договору кількість води, що подається Постачальником та використовується Абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Постачальником. Прилад обліку, що встановлений в центральному тепловому пункті належать позивачу та ним зареєстрований, що підтверджується копією витягу з додатку 7 до договору № 14163/5-06 ГВ від 04.08.2015, який укладено між позивачем та ТОВ "Євро-реконструкція".

Крім того, відповідно до п. 7.1 Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 N 37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за N 403/6691 (далі - Правила №37) підприємства зобов'язані здійснювати контроль за кількістю та якістю стічних вод, які вони скидають до системи міської каналізації.

Пунктом 7.2 передбачено, що Підприємства зобов'язані систематично (відповідно до місцевих Правил приймання) подавати до Водоканалу інформацію про об'єми та якісний склад стічних вод, які вони скидають до міської каналізації.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначив, що оскільки Правила № 37 регулюють діяльність підприємств, які ведуть виробничу господарську діяльність, тому не поширюються на відповідача, проте, відповідно до п. 1.2 Правил № 37 вони поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

Таким чином, зазначені правила регулюють правовідносини сторін по справі.

Як було зазначено вище, згідно з п. 3.7 Договору у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг Абонент зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноваженого представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані Постачальника вважаються прийнятими Абонентом.

За період з 01.01.2015 по 31.10.2017 ЖБК "Локомотив-7" жодного разу не надавав інформацію щодо обсягів стоків гарячої води, як то передбачено Правилами № 37, не направляв представника для проведення звірки розрахунків з позивачем та підписання акту звірки, а тому обсяг спожитих послуг за вказаний період вважається прийтим абонентом за даними Постачальника.

Таким чином, позивач довів належними та допустимими доказами обсяг поставленої питної холодної води, що призначена для виробництва послуг з централізованого постачання гарячої води, а відповідно і обсяг відведення гарячої води.

При цьому, надані відповідачем копії відомостей обліку споживання теплової енергії не можуть бути прийняті судом як належний доказ, з огляду на наступне.

Як уже зазначалось, згідно з п. 3.1. Договору кількість води, що подається Постачальником та використовується Абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Постачальником.

Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником Постачальника спільно з представником Абонента.

Як вбачається із копії актів про зняття показників позивач зареєстрував 4 прилади обліку по коду абонента 2-853 (особові рахунки 2-116-15, 2-116-16, 2-116-17, 2-116-18) та 1 прилад обліку з особовим рахунком 2-116-98 (код абонента 2-40853), який встановлено в тепловому пункті.

Прилад обліку на гарячу воду, на який посилається відповідач та надає копії відомостей обліку споживання теплової енергії, позивачем не реєструвався.

Крім того, відповідач не повідомляв позивача про наявність у нього такого приладу обліку та сторони спільно не знімали показники з нього.

Відповідно до п.п. «в)» п.2.2. Договору Абонент представляє перелік об'єктів, яким подається вода (приймаються стоки), а також технічну документацію до них.

Також, відповідно до п. 5.1. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі - Правила користування № 190) облік відпущеної питної води та прийнятих стоків здійснюється виробником і споживачами засобами вимірювальної техніки, які занесені до Державного реєстру або пройшли державну метрологічну атестацію.

Згідно з п. 5.4. Правил користування № 190 періодична повірка, обслуговування та ремонт засобів обліку проводяться відповідно до Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" (113/98-ВР ), а також інших нормативно-правових актів, які регулюють цю сферу діяльності.

Пунктом 5.5. вищезазначених правил передбачено, що приймання в експлуатацію вузла обліку та реєстрація засобів обліку здійснюються за участю представника виробника.

Відповідно до п. 5.6. до початку розробки технічної документації вузла обліку споживач повинен отримати від виробника вихідні дані, а також рекомендації щодо типу засобів обліку. Вихідні дані видаються за заявкою споживача в 15-денний термін. Вибір засобів обліку здійснює споживач, виходячи з отриманих вихідних даних, одержаних від виробника.

Згідно 5.7. установка засобів обліку здійснюється відповідно до проекту, погодженого виробником.

Пунктом 5.10. передбачено, що засоби обліку в місцях їх приєднання до трубопроводів повинні бути опломбовані представником виробника і захищені від несанкціонованого втручання в їх роботу, яке може порушити достовірний облік кількості отриманої води. Засувки на обвідних лініях повинні бути опломбовані виробником. Неопломбовані засоби обліку до експлуатації не допускаються.

ЖБК "Локомотив-7" не надавав заявку на отримання вихідних даних у ПрАТ "АК "Київводоканал", не отримував рекомендації щодо типу засобу обліку та не погоджував проект установки засобу обліку на гарячу воду з ПрАТ "АК "Київводоканал", відповідно позивач не здійснював опломбування вищезазначеного засобу обліку та не реєстрував його.

Протилежного апелянтом не доведено.

Враховуючи вищевикладені умови Договору та норми чинного законодавства, ПрАТ "АК "Київводоканал" не може брати до уваги дані з водолічильника, який не був опломбований та зареєстрований ПрАТ "АК "Київводоканал" і роботу якого позивач не контролював, а також не знімав показники.

Крім того, позивач вказує про відсутність даних того, що встановлений водолічильник занесений до Державного реєстру або пройшов державну метрологічну атестацію, а також, що відповідач не втручався в роботу даного водолічильника.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не здійснив жодних дій щодо повідомлення позивача про наявність водолічильника на гаряче водопостачання та не зареєстрував його у постачальника відповідно до умов договору та норм законодавства, то позивач правомірно здійснював нарахування обсягів наданих послуг відповідно до показників того приладу обліку, який був у нього зареєстрований.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача основної суми заборгованості за надані послуги в сумі 174 790,67 грн. (по коду абонента 2-853 (питна холодна вода та її водовідведення) - 52 940,76 грн. та по коду 2-40853 (відведення гарячої води) - 121 849,91 грн.).

Позивачем, окрім суми основаного боргу було заявлено до стягнення також 21 710,49 грн. інфляційних втрат, 10 363,88 грн. 3% річних, 8 087,69 грн. пені, 24 995,82 грн. штрафу.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 4.1. Договору за відмову від оплати наданих послуг Абонент сплачує штрафні санкції у розмірі 10 відсотків від несплаченої суми.

У відповідності до п. 4.2. Договору за несвоєчасну оплату послуг Абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

При цьому, слід зазначити, що при одночасному застосуванні пені та штрафу не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Оскільки, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 21 710,49 грн. інфляційних втрат, 10 363,88 грн. 3% річних, 8 087,69 грн. пені та 24 995,82 грн. штрафу, розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Стосовно заяви відповідача про застосування річного строку позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу, слід зазначити наступне.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У Цивільному кодексі України встановлено як загальну, тривалістю у три роки (стаття 257), так і спеціальну позовну давність (стаття 258).

Так, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Колегією суддів після дослідження розрахунку позивача було встановлено, що вимоги про стягнення пені в сумі 8 087,69 грн. та штрафу в сумі 24 995,82 грн. пред'явлені до стягнення в межах річного строку позовної давності.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу житло-будівельного кооперативу "Локомотив-7" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 у справі №910/3319/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 у справі №910/3319/18.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко