ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 Справа № 917/9/19

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідент. код 20077720

до обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Миргородтеплоенерго", м.Миргород, провул.Луговий, 11, ідент. код 25682207

про стягнення 106982,07 грн.

Суддя Іванко Лідія Андріївна

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Представники:

від позивача : ОСОБА_1, дов.№ 14-163 від 30.08.2018 року;

від відповідача: ОСОБА_2, дов.№ 2082 від 06.09.2018 року

Розглядається позовна заява публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Миргородтеплоенерго" про стягнення 106982,07 грн., з яких: 96505,87 грн. пеня, 5861,04 грн. - 3% річних, 4615,16 грн. інфляційні.

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не здійснив оплату за переданий газ у строк, визначений договором купівлі-продажу природного газу № 4020/15-ТЕ-24 від 15.12.2014 р., чим порушив умови господарського зобов"язання, встановлені зазначеним договором та законом.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання призначено на 12.02.2019 року.

Відповідач проти вимог публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заперечує за мотивами відзиву № 108 від 17.01.2019 року (вх. № 635 від 23.01.2019 р.) та просить відмовити в задоволенні позову з наступних підстав.

Штрафні санкції позивачем були нараховані у зв'язку з несвоєчасними розрахунками за поставлений природний газ, який використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалася населенням у 2015 році, на підставі Договору №4020/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 15/12/2014р.

Згідно п. 6.1 Договору передбачено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно даних бухгалтерського обліку підприємства-відповідача по операціях, проведених по Договору №4020/15-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014 року останній платіж по боргу за спожитий природний газ був проведений 28.01.2016 року в сумі 2 785 673,44 грн. згідно Спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету №62 від 19.01.2016 року.

При цьому, відповідач зазначає, що погоджується з датами та сумами проведення нарахувань та оплат по Договору, які відображені у Довідці по операціях за Договором № 4020/15-ТЕ-24, наданій Позивачем разом з позовною заявою.

Згідно розрахунку заборгованості підприємства-відповідача перед Позивачем та Довідці по операціях за Договором №4020/15-ТЕ-24, доданих до позовної заяви, Позивачем факт оплати основного боргу 28.01.2016 року не заперечується.

Отже, протягом 2015 року ОКВПТГ "Миргородтеплоенерго" мало прострочення оплати по Договору протягом наступних періодів:

за квітень 2015р. протягом 7 (семи) днів з 15.05.2015 року по 21.05.2015 року;

за травень 2015р. протягом 27 (двадцяти семи) днів з 16.06.2015 року по 12.07.2015 року;

за червень 2015р. протягом 58 (пятдесяти восьми) днів з 15.07.2015 року по 10.09.2015 року;

за липень 2015р. протягом 75 (семидесяти пяти) днів з 15.08.2015 року по 28.10.2015року;

за серпень 2015р. протягом 55 (пятдесяти пяти) днів з 15.09.2015 року по 08.11.2015 року;

за вересень 2015р. протягом 43 (сорока трьох) днів з 15.10.2015 року по 26.11.2015 року;

за жовтень 2015р. протягом 29 (двадцяти девяти) днів з 17.11.2015р. по 15.12.2015року.

Решта платежів була здійснена вчасно, у строки передбачені вищевказаним Договором, що підтверджується розрахунком боргу наданим Позивачем.

Крім того, стверджуючи, що позов не підлягає задоволенню відповідач посилається на приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, річні не нараховуються, а нараховані - підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

11.02.2019 року позивачем надано відповідь на відзив (вх.№ 1256), в якій останній просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідача включено до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак, на думку позивача, застосування ч.3 ст.7 Закону в даному спорі є неправомірним.

На підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, встановив:

15.12.2014 року між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (надалі- позивач, продавець) та обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Миргородтеплоенерго" (надалі- покупець, відповідач) укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 4020/15/ТЕ-24 (надалі- Договір, а.с. 13-18).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Продавець зобов"язувався передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець - прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

На виконання зазначеної норми Договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 16490121,82 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с. 25-35).

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач оплату за переданий газ здійснював з порушенням строків, встановлених Договором.

Пунктом 7.2 укладеного сторонами договору визначено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов"язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Крім того, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 106982,07 грн., з яких: 96505,87 грн. пеня, нарахована відповідно до п. 7.2 Договору за несвоєчасність оплати за отриманий газ, 5861,04 грн. 3% річних та 4615,16 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правовою природою договір купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014 року № 4020/15-ТЕ-24 є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами і відповідає вимогам статті 714 ЦК України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані Главою 54 ЦК України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу.

У ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При цьому, судом встановлено, що позивачем в даній справі заявлено до стягнення штрафні санкції та компенсаційні втрати, що виникли у зв"язку з несвоєчасними розрахунками відповідача за поставлений природний газ, який використовувався покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п. 1.2 Договору).

30.11.2016 року набрав чинності Закон України № 1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі ст. 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Водночас, частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд (Постанова від 07.02.2018 року у справі № 927/1152/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи підтверджується, що остаточне погашення відповідачем по Договору відбулося 28.01.2016 року.

Оскільки погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ у 2015 році було здійснено у повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то відповідно до положень вказаного Закону, нараховані на таку заборгованість пеня, інфляційні та 3% річних підлягали списанню.

Позивач не списав вказані суми, натомість подав до суду позов про стягнення пені, інфляційних та 3% річних з відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 96505,87 грн. пені, 5861,04 грн. - 3% річних та 4615 грн. - інфляційних є безпідставною та необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Судові витрати, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у зв'язку із відмовою в задоволенні позову покладаються на позивача у повному обсязі та не підлягають відшкодуванню.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 129, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 18.02.19 р.

Суддя Іванко Л.А.