ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. Справа№ 910/12026/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Пихтін К.В., адвокат, ордер №395429 від 10.09.2018;

від відповідача - не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 у справі №910/12026/18 (суддя Щербаков С.О., повний текст складено - 20.11.2018) за позовом Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» про стягнення 320 733,00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Фізична особа-підприємець Блюменфельд Максим Юрійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» про стягнення 320 733,00 грн., з яких - 315 000,00 грн. заборгованості по оплаті за договором оренди транспортного засобу від 15.06.2015 №15/05-16 та 5 733,00 грн. пені.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором оренди транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 у справі №910/12026/18 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича задоволено; вирішено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» на користь Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича 315 000,00 грн. заборгованості, 5 733,00 грн. пені та 4 811,00 грн. судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» неналежним чином виконувало зобов'язання за договором оренди. Так, відповідачем не в повному обсязі здійснено оплату за користування предметом оренди, відтак вимога про стягнення 315 000,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті за оренду у період з 01.07.2016 по 31.07.2017, стягненню підлягає пеня у розмірі 5 733,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта зводяться до того, що зобов'язання по сплаті суми заборгованості за договором транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016 є припиненим, у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

У судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В свою чергу, апелянтом було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Підставою для звернення з відповідним клопотанням стало те, що єдиний представник відповідача - Крилов А.В. на даний час проходить стажування для отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та оскільки, стажування триватиме до 05.03.2019, просить відкласти розгляд даної справи на другу половину березня 2019 року.

Дослідивши обставини заявленого клопотання, колегія суддів відмовляє у його задоволенні, оскільки відповідачем у справі є товариство, а не окремий його представник, в свою чергу, Господарським процесуальним кодексом України передбачена участь у судовому процесі через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу чи прибути директору особисто.

При цьому, судом враховуються обмежені процесуальні строки розгляду спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Фізичною особою-підприємцем Блюменфельдом Максимом Юрійовичем (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» (орендар) 15.05.2016 укладено договір оренди транспортного засобу №15/05-16, за умовами якого орендодавець передає орендарю в строкове платне володіння і користування автомобіль «ВМW» 525 D, синього кольору, шасі (кузов, рама) №WBA5C91050G673967, СЕДАН-В, 2016 р.в., дер. №АА4411МХ.

Відповідно до п. 2.2 договору термін оренди встановлюється з 15.05.2016 по 15.05.2019.

Орендований автомобіль підлягає передачі орендарю протягом 5 днів з дня підписання даного договору. Передача автомобіля в оренду здійснюється за актом прийому-передачі, який повинен бути підписаний повноважними представниками сторін та є невід'ємною частиною цього договору (п.п. 3.1, 3.2 договору).

На виконання вказаних пунктів договору 15.05.2016 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі до договору оренди транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає легковий автомобіль «ВМW» 525 D, синього кольору, державний номер АА4411МХ, 2016 року випуску, номер кузова №WBA5C91050G673967, СЕДАН-В. В момент передачі орендарю майно повністю відповідає положенням договору оренди та придатне для використання в господарській діяльності за призначенням. Показання спідометра на момент передачі 0.

В обов'язки орендаря згідно п. 4.2.2 договору входить, зокрема, своєчасна та в повному обсязі сплата орендної плати.

Положеннями п.п. 6.1, 6.2 договору передбачено, що орендна плата встановлюється в розмірі 42 000, 00 грн. без ПДВ за один місяць оренди автомобіля. Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 30 числа місяця, наступного за місяцем надання/отримання послуг оренди.

Відповідно до п. 8.2. договору, в разі прострочення виплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору оренди, між сторонами було підписано акти здачі-приймання робіт (надання послуг): №ИД-0000005/1 від 31.05.2016 на суму 21 000,00 грн., №ИД-0000006/1 від 30.06.2016 на суму 42 000,00 грн., №ИД-0000007/1 від 31.07.2016 на суму 42 000,00 грн., №ИД-0000008/1 від 31.08.2016 на суму 42 000,00 грн., №ИД-0000009/1 від 30.09.2016 на суму 42 000,00 грн., №ИД-00000010/1 від 31.10.2016 на суму 42 000, 00 грн., №ИД-00000011/1 від 30.11.2016 на суму 42 000,00 грн., №ИД-00000012/1 від 30.12.2016 на суму 42 000,00 грн., копії яких містяться у справі (а.с.17-24).

Загальна сума наданих послуг з оренди складає 315 000,00 грн.

Проте, відповідач не здійснював орендну плату за користування транспортним засобом, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 315 000,00 грн.

Вказане стало підставою для звернення Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича з претензією №2 від 10.08.2018, в якій позивач вимагає від відповідача сплатити 315 000,00 грн. заборгованості з орендної плати за договором оренди та пеню в розмірі 5 733,00 грн. Крім того, в претензії повідомлено відповідача, що у разі невиконання заявлених у претензії вимог, позивач змушений буде звернутися до суду.

Відповідачем вказана претензія залишена без відповіді.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятого на себе зобов'язання за договором оренди транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016, що полягає у несплаті за користування наданого в оренду автомобіля, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом.

Як вже зазначалось, судом першої інстанції позов задоволено повністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Період нарахування орендної плати та її розмір за договором оренди транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016 визначено актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписані сторонами в період з травня по грудень 2016 року, що загалом становить 315 000,00 грн.

Натомість, відповідач будучи обізнаним про суми орендної плати, які підлягали сплаті за кожний місяць у спірному періоді, не виконав покладений на нього обов'язок згідно п. 6.2 договору щодо перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 30 числа місяця, наступного за місяцем надання/отримання послуг оренди.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем за користування орендованим транспортним засобом згідно договору оренди №15/05-16 від 15.05.2016 в період з травня по грудень 2016 року, як вірно зазначив суд першої інстанції вимога позивача про стягнення заборгованості у розмірі 315 000,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, предметом розгляду даної справи є позовна вимога про стягнення з відповідача пені у сумі 5 733,00 грн. за прострочення виконання зобов'язання по сплаті орендних послуг в період з 01.07.2016 по 31.07.2017.

Щодо заявленої вимоги, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Пунктом 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 передбачено наступне - щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно п. 8.2. договору оренди транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016, в разі прострочення виплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день прострочення.

Враховуючи викладене та з огляду, на вірно складений позивачем розрахунок пені, судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 5 733,00 грн. пені за період з 01.07.2016 по 31.07.2017.

Разом з тим, апелянт вважає, що зобов'язання по сплаті суми заборгованості за договором транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016 є припиненим, у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог. При цьому, апелянт зауважує, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив це питання та подані відповідачем докази, внаслідок чого дійшов невірного висновку про відсутність підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог.

Колегією суддів відхиляються вказані доводи апелянта з огляду на наступне.

У вересні 2018 року відповідач надіслав на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих.№132 від 24.09.2018), в якій зазначено, що ТОВ «ТД «Інтерпідшипник» має зобов'язання перед ФОП Блюменфельд М. Ю. за договором оренди транспортного засобу №15/05-16 від 15.05.2016 у сумі 315 000,00 грн. В свою чергу, ФОП Блюменфельд М. Ю. має заборгованість перед ТОВ «ТД «Інтерпідшипник» за договором оренди транспортного засобу №01/01-15 від 01.01.2015 на суму 698 670,00 грн., тому на підставі ст.ст. 601, 603 ЦК України зобов'язання зі сплати грошових зобов'язань за договором транспортного засобу № 15/05-16 від 15.05.2016 у сумі 315 000,00 грн. підлягають припиненню зарахуванням зустрічних однорідних вимог за договором оренди транспортного засобу № 01/01-15 від 01.01.2015.

Так, як вбачається з відзиву на позовну заяву відповідач заперечував з приводу заявленої позивачем заборгованості та обґрунтовував це тим, що враховуючи наявну переплату по іншому договору оренди транспортного засобу №01/01-15 від 01.01.2015, укладеному між тими ж сторонами, є підстави вважати зобов'язання зі сплати 315 000,00 грн. за договором №15/05-16 від 15.05.2016 припиненим, у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст. 601 ЦК України). Приписи статті 601 ЦК України кореспондуються з положеннями статей 202, 203 ГК України.

Для зарахування вимог необхідне додержання трьох умов: вимоги повинні бути зустрічними, однорідними та такими, строк виконання яких або настав, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зокрема, залік є можливим за тими зобов'язаннями, строк виконання яких вже настав, або, якщо строк виконання визначений моментом пред'явлення вимоги. До того ж важливо, щоб строк виконання зобов'язання настав за двома зобов'язаннями. Оскільки, якщо за одним договором строк виконання настав, а за другим ні, то зарахування стане можливим лише після настання строку виконання за другим зобов'язанням.

При цьому, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Відповідач зазначає, що по сплаті орендних платежів за договором оренди №01/01-15 від 01.01.2015 існує переплата.

Так, за умовами договору оренди транспортного засобу №01/01-15 від 01.01.2015, орендодавець передає орендарю в строкове платне володіння і користування автомобіль «VOLVO», коричневого кольору, шасі (кузов, рама) №YV1CZ3056C1620875, Легковий універсал-В, 2011 р.в., дер. №АА0877ІО.

Вказаний автомобіль 01.03.2015 за актом прийому-передачі було передано орендарю 01.03.2015.

Строк оренди встановлюється з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року (п. 2.2 договору №01/01-15 від 01.01.2015).

Відповідно до п. 6.1 вказаного договору оренда плата встановлюється у розмірі 25 000,00 грн., без ПДВ за один місяць оренди автомобіля.

Згодом, додатковою угодою від 01.03.2015 розмір орендної плати було змінено та встановлено у сумі 23 000,00 грн., без ПДВ за один місяць оренди автомобіля.

Додатковою угодою №2 від 01.09.2015 встановлено орендну плату у розмірі 34 000,00 грн., без ПДВ за один місяць оренди автомобіля.

Тобто, розмір щомісячної орендної плати за період з березня 2015 року по серпень 2015 року становив 23 000, 00 грн., а з вересня 2015 року - 34 000,00 грн.

Разом з тим, відповідно до умов договору та наявних у матеріалах справи актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) складених на виконання договору №01/01-15 від 01.01.2015 року за період з березня 2015 по серпень 2018 розмір орендної плати становить 1 362 000,00 грн., в той час як відповідачем сплачено кошти у розмірі 874 670,00 грн., тобто розмір сплачених відповідачем коштів є меншим за розмір нарахованої орендної плати за час користування автомобілем, що свідчить про наявність не переплати, а навпаки - заборгованості.

Проте, апелянт незважаючи на те, що ним у відзиві на позовну заяву вказувалась сума 874 670,00 грн., в апеляційній скарзі змінив свою позицію та стверджує, що ним за даним договором здійснено орендну плату у сумі 1 123 555,00 грн.

Натомість, вказані доводи не підтверджуються відповідними доказами. Так, згідно наявних у справі платіжних доручень за 2017 рік, відповідачем за договором №01/01-15 від 01.01.2015 було здійснено оплату послуг оренди у сумі - 771 720,00 грн. Крім того, 03.03.2016 здійснено платіж на суму 102 950,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача (а.с. 70).

Отже, загалом відповідач за договором №01/01-15 від 01.01.2015 сплатив 874 670,00 грн.

Посилання скаржника, зокрема, на платіжне доручення №772 від 06.05.2015 (на суму 8 885,00 грн.), як на доказ здійснення орендної плати за вказаним договором, не приймається судом до уваги, оскільки в призначенні платежу зазначено - «Оплата за ремонт автомобіля згідно рах. №5 від 06.05.2015р. без ПДВ».

Відповідно до п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку (п. 2.3 Інструкції).

У пункті 3.8 Інструкції передбачено, що реквізит платіжного доручення «Призначення платежу» заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України і відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту лише за зовнішніми ознаками.

З огляду на зазначене, судом також не приймаються твердження відповідача про те, що грошові кошти у розмірі переплати за договором оренди транспортного засобу №01/01-15 від 01.01.2015 були оплачені з помилковим призначенням платежу, у зв'язку з чим відповідач вважає, що сума переплати за договором №01/01-15 від 01.01.2015 може бути зарахована за договором №15/05-16 від 15.05.2016.

За таких обставин, виходячи з того, що переплата за договором оренди транспортного засобу №01/01-15 від 01.01.2015 відсутня (наявна лише заборгованість), в такому разі немає підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог, а зобов'язання зі сплати 315 000,00 грн. за договором №15/05-16 від 15.05.2016 не є припиненим.

У будь-якому разі між сторонами існує спір щодо наявності заборгованості за вказаним договором оренди. Наведене виключає можливість проведення зарахування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Блюменфельд Максима Юрійовича та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» на користь позивача 315 000,00 грн. заборгованості та 5 733,00 грн. пені, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю у встановленому законом порядку.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерпідшипник» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2018 у справі №910/12026/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 13.02.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко