ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019м. ДніпроСправа № 904/4515/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ХОЛДИНГ-ДНІПРО-2005"

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ПІРАМІДА"

про стягнення 2 793,58 грн.

Суддя Юзіков С.Г.

При секретарі судового засідання: Кулебі Т.Ю.

Представники:

Позивача - Антіпов С.Г. дов. №б/н від 08.01.19р.

Відповідача - Гемонова О.Л. дов. №3/01 від 02.01.19р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просив стягнути з Відповідача 93 936,00 грн. - попередньої оплати за непоставлений товар, мотивуючи порушенням Відповідачем договірних зобов'язань в частині поставки товару.

Відповідач позов заперечує, посилаючись на те, що незважаючи на порушення Позивачем зобов'язання стосовно вибірки виготовленої продукції, на підставі листа Позивача від 10.10.18р. №10/10, Відповідач продав виготовлену продукцію, тому інформував Позивача про можливість повернення грошових коштів і просив повідомити діючі банківські реквізити. Листи стосовно повідомлення платіжних/банківських реквізитів неодноразово направлені Позивачеві електронною поштою 23.10.18р., 24.10.18р. Також, 23.10.18р. Позивачеві направлений лист №217/01/п про повідомлення діючих платіжних реквізитів, що підтверджується описом вкладення цінного листа з відміткою поштового відділення. Тільки 29.10.18р. о 18:03, тобто після робочого часу, на електронну адресу Відповідача Позивач надав свої реквізити для перерахування грошових коштів. 30.10.18р. грошові кошти у сумі 93 936,00 грн. перераховані платіжним дорученням №604 Позивачеві.

13.11.18р. від Позивача надійшла заява, у якій останній повідоммв про сплату Відповідачем основного боргу та просить стягнути з ТОВ фірма "ПІРАМІДА" інфляційні втрати - 1 439,76 грн., 3% річних - 195,70 грн. та вартість користування чужими коштами - 1 158,12 грн. від простроченої суми.

Відповідач у поясненнях на заяву Позивача повідомив, що позов заперечує з підстав викладених у відзиві, окрім цього, відповідно до правової позиції ВСУ від 02.03.16р. у справі №6-2491цс15 у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так, Позивач самостійно замовив продукцію у Відповідача та перерахував передоплату. Після виготовлення продукції, відмовився від неї, а забажав повернення грошових коштів. Для повернення грошових коштів, необхідно було продати виготовлену продукцію і одержати за неї грошові кошти. Тому не можна вважати добровільно перераховані грошові кошти Позивача, як безпідставно набуті або безпідставно одержані грошові кошти. У платіжному дорученні №4 від 12.07.18р. призначенням платежу зазначено: за товари по рах. №301 від 12.07.18р. Рахунок №301 від 12.07.18р. містив чітке найменування товару: фундамент Фш-1 у кількості 17.0 шт., пз (6*3) у кількості 16,0 шт., на загальну суму 93 936,00 грн. Тобто, Позивач перерахував грошові кошти, безпосередньо за продукцію, яку замовив. Окрім цього, рішенням ВСУ визначено, що не виникають зобов'язальні правовідносини, а стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами за ст. 536 ЦК України унеможливлює застосування ст. 625 ЦК України (Постанова ВСУ №6-2491цс15 від 02.03.16р.). Якщо договором цей розмір не встановлений, а постачальник не виконав зобов'язання, то положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність боржника за прострочення грошового зобов'язання, не застосовуються, оскільки повернення попередньої оплати є не грошовим зобов'язанням, а наслідком порушення умов договору. Вважаємо, що у даних відносинах, Відповідач безпідставно застосував ст.625 ЦК України. Позивач у заяві посилається на ст. 536 ЦК України, в якій вказано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У постановах ВСУ від 06.06.12р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.11р. у справі №6-38цс11 йдеться про те, що водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування відсотків тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних відсотків. Отже, відсотки, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, про що вказав ВСУ у своїй постанові від 07.10.11р. у справі №6-42цс11, тому застосування Позивачем п.6 ст. 231 ГК України є також безпідставним.

У запереченнях на відзив на позов Позивач вказав, що він жодних порушень у відносинах з Відповідачем не допускав, а отримання попередньо сплачених коштів є його правом, котрим він скористався, натомість Відповідач, в порушення вимог ст. 530 ЦК України, несвоєчасно задовольнив вимогу Позивача, право на котру закріплене ст. 693 ЦК України.

У поясненнях на заяву Позивача, Відповідач вказав, що Позивач самостійно замовив продукцію у Відповідача та перерахував передоплату. Після виготовлення продукції, відмовився від неї, а забажав повернення грошових коштів. Для повернення грошових коштів, необхідно було продати виготовлену продукцію і одержати за неї грошові кошти. Тому, не можна вважати добровільно перераховані грошові кошти Позивача, як безпідставно набуті або безпідставно одержані грошові кошти. У платіжному дорученні №4 від 16.07.18р., у графі "призначення платежу" зазначено: "за товари по рах. №301 від 12.07.18р.". Рахунок №301 від 12.07.18р. містив чітке найменування товару: "фундамент Фш-1 у кількості 17.0 шт., пз(6*3) у кількості 16,0шт." на загальну суму 93 936,00 грн. Тобто, Позивач перерахував суму грошових коштів безпосередньо за продукцію, яку замовив.

У поясненнях щодо хронології виникнення спору, Відповідач повідомив, що, відповідно до усних домовленостей, Позивач замовив у Відповідача наступну продукцію: фундамент Фш-1 у кількості 17.0 шт., пз(6*3) у кількості 16,0шт." на загальну суму 93 936,00 грн. Сума за продукцію не включала витрати на перевезення вантажу, що чітко вбачається з виставленого рахунку. Додаткових грошових коштів Позивач не перераховував. Відповідно до усних домовленостей, Позивач повинен був укласти договір на перевезення фундаментів з перевізником. Для закупівлі сировини для виготовлення замовленої продукції, сторони домовилися про перерахування передоплати на суму продукції, яка повинна виготовлятися. Відповідач виставив рахунок №301 від 12.07.18р. на суму 93 936,00 грн. Вказану суму Позивач перераховав на поточний рахунок Відповідача. Замовлена продукція була виготовлена у строки, які були визначені сторонами, і заскладована. Відповідач не має свого транспорту для перевезення залізобетонних виробів. Вартість перевезення вантажу в рахунку Відповідача відсутня, і Позивач її не сплачував. Всупереч усних домовленостей та неодноразових повідомлень про необхідність вибрати виготовлену продукцію, Позивач відтермінував строк вибірки виготовленої продукції, яка так і залишилася на складі, та була прийнята на відповідальне зберігання. 26.09.18р. Відповідач одержав листа Позивача №14/09 від 14.09.18р. з вимогою повернути перераховані за продукцію грошові кошти у сумі 93 936,00 грн. у термін 7 днів. Відповідач, листом №199/01 від 04.10.18р. запропонував повернути грошові кошти за виготовлену продукцію після її реалізації іншому покупцеві. На підставі листа Позивача від 10.10.18р., Відповідач продав виготовлену продукцію: фундаменти Фа-1, Пз(6*3) на суму 93 936,00 грн. іншому покупцеві, тому інформував Позивача про можливість повернення грошових коштів і просив повідомити діючі банківські реквізити. Листи стосовно повідомлення платіжних/банківських реквізитів неодноразово направлялися Позивачеві електронною поштою 23.10.18р., 24.10.18р. Також, 23.10.18р. на адресу Позивача направлений лист №217/01/п про повідомлення діючих платіжних реквізитів. І тільки 29.10.18р. о 18:03, на електронну адресу Відповідача Позивач надав свої реквізити для перерахування грошових коштів. 30.10.18р. Відповідач, платіжним дорученням №604 перерахував Позивачеві грошові кошти у сумі 93 936,00 грн.

У поясненнях Позивач повідомляє, що не заперечує проти домовленості щодо обов'язку самостійно забрати товар, однак Позивач не повідомлявся чи виготовлена, в попередньо обумовлені строки, продукція та де вона знаходиться, коли Відповідач готовий відвантажити цю продукцію Позивачеві, аби той направив транспорт. Твердження Відповідача про те, що нібито не були відомі платіжні реквізити для повернення попередньої оплати, не відповідають дійсності, Відповідач напевне знав платіжні реквізити Позивача, оскільки з них він отримував грошові кошти у якості попередньої оплати, а у листі від 14.09.18р. Позивач вимагав повернути кошти на його розрахунковий рахунок та, відповідно не повідомляв про його зміну.

У судовому засіданні досліджено надані сторонами докази.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

За даними Сторін, за їх усною домовленістю, 12.07.18р. Відповідач виставив Позивачеві рахунок №301, щодо сплати за: фундамент Фш-1 Код товару згідно УКТ ЗЕД 6810, у кількості 17 шт. на суму 14 280,00 грн., Пз (6*3) Код товару згідно УКТ ЗЕД 6810, у кількості 16 шт. на суму 64 000,00 грн., на загальну суму 93 936,00 грн., у тому числі ПДВ 15 656,00 грн.

16.07.18р. за рахунком №301 Позивач сплатив Відповідачеві 93 936,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №14 від 16.07.18р.

У рахунку Відповідача № 301 не включалися витрати на перевезення вантажу, а зазначалася лише вартість продукції.

За даними Позивача, він не отримав обумовлену продукцію, відображену в рахунку Відповідача № 301, у зв'язку з чим, 15.09.18р. Позивач направив Відповідачеві листа від 14.09.18р., у якому просив повернути перераховані кошти, в повному обсязі, впродовж 7 днів з моменту отримання цього листа.

Відповідач, листом №199/01 від 04.10.18р. запропонував Позивачеві повернути грошові кошти за виготовлену продукцію після її реалізації іншому покупцеві.

Позивач, листом №10/10 від 10.10.18р. повідомив, що не вбачає можливості вирішення питання інакше, як виконання зі сторони Відповідача попередньої вимоги Позивача з приводу повернення попередньої оплати.

Відповідач, листом №217/01/п від 23.10.18р., повідомив Позивача про те, що реалізував виготовлену на замовлення Позивача продукцію іншому покупцеві та готовий повернути попередню оплату у розмірі 93 936,00 грн. і просив повідомити платіжні/банківські реквізити.

За даними Відповідача, 29.10.18р. о 18:03, на електронну адресу Відповідача Позивач надав свої реквізити для перерахування грошових коштів.

30.10.18р. Відповідач перерахував Позивачеві грошові кошти у сумі 93 936,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №604 від 30.10.18р. на суму 93 936,00 грн. та не заперечується Позивачем.

13.11.18р. від Позивача до матеріалів справи надійшла заява, у якій Позивач повідомив про повернення йому 30.10.18р. Відповідачем передплаченої суми і, фактично змінивши предмет і підстави позову, у зв'язку з несвоєчасним поверненням Відповідачем попередньої оплати, посилаючись на ст. 625 ЦК України та 231 ГК України, Позивач просив стягнути з Відповідача 1 439,76 грн. - індексу інфляції за період вересень-жовтень 2018р., 195,70 грн. - 3 % річних за період з 05.10.18р. по 30.10.18р., 1 158,12 грн. - вартості за користування чужими грошовими коштами.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України).

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Взаємовідносини, що склалися між сторонами у справі суд кваліфікує як взаємовідносини, що випливають із договору поставки, за яким, у силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.2 ст. 693 ЦК України).

Відповідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач позов заперечує з наведених вище підстав.

Перевіривши доводи сторін, суд не приймає позицію й доводи Позивача, а погоджується з Відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами 12.07.18р. Відповідач надав Позивачеві рахунок №301 на оплату товару, а саме: фундамент Фш-1 Код товару згідно УКТ ЗЕД 6810, у кількості 17 шт. на суму 14 280,00 грн., Пз (6*3) Код товару згідно УКТ ЗЕД 6810, у кількості 16 шт. на суму 64 000,00 грн., на загальну суму 93 936,00 грн., у тому числі ПДВ 15 656,00 грн.

16.07.18р. Позивач за наведеним рахунком сплатив Відповідачеві 93 936,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №14 від 16.07.18р.

За даними сторін поставка товару не відбулася. При цьому, Позивач не надав суду доказів направлення транспорту на підприємство Відповідача для одержання продукції та відмови Відповідача у видачі продукції Позивачеві, а з наданих до матеріалів справи документів не вбачається погодження сторонами обов'язку Відповідача організувати доставку продукції Позивачеві своїм чи орендованим транспортом.

Посилаючись на те, що Відповідач не поставив продукцію за сплаченим рахунком № 301, листом від 14.09.18р., Позивач просив повернути перераховані кошти, у повному обсязі, впродовж 7 днів з моменту отримання цього листа.

Відповідач, листом №199/01 від 04.10.18р. запропонував Позивачеві повернути грошові кошти за виготовлену продукцію після її реалізації іншому покупцеві.

Позивач повідомив, що не вбачає можливості вирішення питання інакше, як виконанням Відповідачем попередньої вимоги Позивача про повернення попередньої оплати (лист №10/10 від 10.10.18р).

Відповідач, листом №217/01/п від 23.10.18р., повідомив Позивачеві про те, що реалізував виготовлену на замовлення Позивача продукцію іншому покупцеві та готовий повернути попередню оплату у розмірі 93 936,00 грн. і просив повідомити платіжні/банківські реквізити. За даними Відповідача, 29.10.18р. о 18:03, на електронну адресу Відповідача Позивач надав свої реквізити для перерахування грошових коштів. 30.10.18р. Відповідач, перерахував Позивачеві грошові кошти у сумі 93 936,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №604 від 30.10.18р. на суму 93 936,00 грн.

Мотивуючи несвоєчасним поверненням Відповідачем суми попередньої оплати, Позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України та 231 ГК України, нарахував Відповідачеві 1 439,76 грн. - індексу інфляції за період вересень-жовтень 2018 року, 195,70 грн. - 3 % річних за період з 05.10.18р. по 30.10.18р., 1 158,12 грн. - вартості за користування чужими грошовими коштами.

Вимоги про стягнення річних й індексу інфляції Позивачем заявлені безпідставно, оскільки ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за невиконання саме грошового, а не будь-якого іншого зобов'язання. За відносинами, що склалися між сторонами, Відповідач зобов'язаний був поставити Позивачеві продукцію (фундаментні блоки).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.6 ст. 231 ГК України).

Оскільки Договором не визначено порядок нарахування процентів, а ч. 6 ст. 231 ГК України, на яку посилається Позивач, передбачена відповідальність за невиконання саме грошового, а не будь-якого іншого зобов'язання, то проценти за користування чужими грошовими коштами стягненню не підлягають.

Крім того, суд бере до уваги, що заявою від 12.11.18р. Позивач фактично змінив і предмет і підстави позову, що суперечить чинному процесуальному закону.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно зі ст. 129 ГПК України господарські витрати у справі слід покласти на Позивача.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "ХОЛДИНГ-ДНІПРО-2005" (49051, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 40а, код 33668847) до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ПІРАМІДА" (51900, м. Кам'янське, 2-й Вовчанський провулок, 2, код 19092453) про стягнення 2 793,58 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.02.2019

Суддя С.Г.Юзіков