ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 Справа № 904/3941/18

м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) - Кузнецової І.Л.,

суддів – Кощеєва І.М., Подобєда І.М.,

секретар судового засідання: Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3941/18 (суддя Петренко Н.Е., повне рішення складено 16.11.2018)

за позовом акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м.Дніпро

до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах", м. Дніпро

про визнання недійсним п.11.1 додаткової угоди №2 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM127958 від 04.04.2014

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3941/18 акціонерному товариству комерційному банку (далі-АТ КБ) "Приватбанк" відмовлено в позові, пред"явленому до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним п.11.1 додаткової угоди №2 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM127958 від 04.04.2014;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки підстави для визнання правочину фіктивним відсутні, з того, що позивачем не доведено підписання додаткової угоди №2 від 08.11.2016 без вільного волевиявлення позивача, що вона не відповідала його внутрішній волі, її зміст був невідомий позивачу на момент підписання, а також з того, що позивачем не доведено обставин з підписання цієї угоди внаслідок введення його в оману або наявності інших обставин, які обґрунтовують недобросовісність дій контрагента при укладенні такої додаткової угоди;

- не погодившись з рішенням суду, АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення та визнати недійсним п.11.1 вказаної додаткової угоди;

- у поданій скарзі йдеться про те, що судом були порушені норми процесуального права щодо завдань підготовчого провадження, оскільки відповідач надав документи, які є додатками до відзиву з порушенням строків, встановлених судом лише 30.10.2018, а ухвалою від 01.11.2018 суд вже закрив підготовче провадження і призначив справу до розгляду по суті, відмовивши при цьому в задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи для підготовки клопотання щодо призначення експертизи за результатами розгляду наданих відповідачем оригіналів листів №2016/12-15 від 15.12.2016 та №16-12/02-05 від 16.12.2016, чим порушив принцип рівності сторін та об’єктивності всебічного розгляду справи, про те, що судом не враховано, що додатковою угодою №2 до договору страхування майна №DNHSIM127958 від 04.04.2014 змінено графіки та розміри оплати страхових платежів авансом за період поза межами дії договору страхування, тобто страхові платежі не матимуть наслідком вчинення страховиком дій для здійснення виплат при настанні страхового випадку та не враховані положення ч.2 ст. 236 Цивільного кодексу України, згідно з якими якщо за недійсним правочином права та обов’язки передбачалися лише на майбутнє, можливість їх у майбутньому припиняється, а додатковою угодою №2 зміни до договору страхування майна щодо дії останнього не були внесені, внесення платежів після закінчення строку дії договору суперечить загальним засадам цивільного законодавства таким як справедливість, добросовісність, розумність і тому є недійсними;

- відповідач вважає рішення господарського суду обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що позивачем здійснювалися дії на виконання оскаржуваної додаткової угоди шляхом перерахування страхових платежів, відповідач зі свого боку формував та вів технічні резерви незароблених премій з урахуванням зобов’язань за договором страхування майна в редакції оспорюваної додаткової угоди, що також свідчить про вчинення дій з його боку, спрямованих на досягнення правового результату за договором, а тому правочин не може розцінюватися як фіктивний, на те, що спірна додаткова угода підписана обома сторонами, при цьому позивач не посилається на наявність обставин введення його в оману, вплив на нього насильства чи тяжких обставин у момент її укладення, а також на те, що перешкоди для реалізації прав позивачем були відсутні, усі клопотання судом розглянуті, тому порушення норм процесуального права немає.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2014 між ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховиком) та публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (страхувальником) укладено договір страхування майна №DNHSIM127958.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 цього договору предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов’язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, вказаним в п.5.1 договору. Згідно з умовами договору страховик зобов"язався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або іншій особі, визначеній у цьому договорі страхувальником, на користь якої укладено договір, а страхувальник ? своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

П.10 визначено строк дії договору з 04.04.2014 по 03.04.2017 включно (але не більше ніж сплачуємий період п. 11.1).

Згідно з п.11.1 договору страхові платежі сплачуються за графіком, яким встановлені дати щорічних оплат, періоди оплати та суми страхових платежів за відповідні періоди. Останнім є період з 04.04.2016 по 03.04.2017.

25.03.2015 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору страхування майна №DNHSIM127958 від 04.04.2014, якою внесено зміни та викладено п.п.7, 8, 9 та 11.1 договору в новій редакції. П.11.1 договору в цій редакції передбачені інші суми страхових платежів.

08.11.2016 сторонами укладено додаткову угоду №2 до вказаного договору, якою внесено зміни та викладено п.п.6.1., 6.2., 9 та 11.1 договору в новій редакції.

Внаслідок змін, внесених до п.11.1 договору страхування додатковою угодою №2, сплачуємі періоди, за які вносяться страхові платежі, встановлені до 03.04.2020, збільшено розміри страхових платежів та змінено дати їх оплати.

При зверненні з позовом банком зазначено, що додатковою угодою № 2 зміни в частині терміну дії договору страхування майна не внесені, а п.11.1 додаткової угоди в частині сплати страхових платежів за періоди після закінчення передбаченого цим договором строку дії суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства: справедливість, добросовісність, розумність, не має наслідком виконання зобов’язань за договором страхування майна для відповідача, а отже є недійсними.

Спір по справі стосується визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору про внесення змін як такого, що не має наслідком вчинення зобов’язань за договором страхування майна для відповідача, тобто не направленого на реальне настання правових наслідків.

Ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Згідно з ч.1 ст.15 Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.16 Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі, визнання правочину недійсним.

За приписами ч.1 ст.215 Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ч.1 ст. 234 Кодексу зазначено, що правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (не направлений на реальне настання результату) є фіктивним.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин, до яких можна віднести і правочини щодо страхування майна.

Згідно з ст.ст.74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Щодо досліджуваної справи, то урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, а саме: недоведення позивачем факту укладення додаткової угоди №2 від 08.11.2016 до договору страхування майна №DNHSIM127958 від 04.04.2014 без його вільного волевиявлення, того, що угода не відповідала його внутрішній волі, що її зміст був невідомий позивачу на момент підписання, а також відсутність доказів підписання цієї додаткової угоди внаслідок введення позивача в оману або наявності інших обставин, які обґрунтовують недобросовісність дій контрагента при укладенні цієї угоди господарським судом зроблено правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене рішення господарського суду відповідає фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні.

Доводи скаржника колегією суддів визнані безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до банківської виписки по рахунку ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" №0686 за 16.12.2016 ПАТ КБ "Приватбанк" 16.12.2016 перераховано на рахунок товариства відкритий у банку грошові кошти в сумах 1134988грн.82коп. та 6 640149грн.72коп. з призначенням платежу "сплата страхового платежу по страхуванню майна відповідно до додаткової угоди № 2 від 08.11.2016 до договору № DNHSIM127958 від 04.04.2014", що вказує на виконання позивачем зобов’язань, передбачених п.11.1 договору страхування у редакції спірної додаткової угоди.

Крім того, на виконання Закону України “Про страхування” відповідач формував та вів технічні резерви незароблених премій з врахуванням зобов’язань за договором страхування майна в редакції оспорюваної додаткової угоди, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками та статистичною звітністю.

Тобто як позивачем, яким проведено оплату у строки та у розмірах, встановлених договором страхування майна №DNHSIM127958 від 04.04.2014 в редакції додаткової угоди №2 від 08.11.2016, так і відповідачем, яким формувалися страхові резерви з урахуванням вказаного договору страхування в редакції додаткової угоди №2 від 08.11.2016 вчинялися дії, спрямовані на виконання договору страхування майна № DNHSIM127958 від 04.04.2014 в редакції спірної додаткової угоди, у зв’язку з чим, вказана угода та її умови (пункти) щодо сплати страхових платежів не можуть розцінюватись як такі, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цією додатковою угодою та цими умовами (пунктом).

Також, відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст.627, 628 Цивільного кодексу України сторони самостійно, на добровільних засадах визначають умови договору і спірні умови оспорюваного правочину мали бути проаналізовані позивачем на предмет їх справедливості та прийнятності для нього в момент укладення правочину, а не за фактом подальшого виконання такого правочину.

Стосовно посилань скаржника на порушення місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального права колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов’язаних із здійсненням господарської діяльності та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одною із засад господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У даному випадку, скаржник посилається на те, що судом першої інстанції при закритті підготовчого провадження неправомірно відмовлено в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки клопотання про призначення експертизи за результатами розгляду наданих відповідачем оригіналів листів №2016/12-15 від 15.12.2016 та №16-12/02-05 від 16.12.2016 з мотивів затягування строку розгляду справи.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що станом на 01.11.2018 вказане клопотання позивачем до справи не подавалося та не заявлялося, про що свідчить також зміст ухвали суду першої інстанції від 01.11.2018 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В описовій частині оскаржуваного рішення суду від 14.11.2018 зазначено, що усне клопотання позивача про відкладення розгляду справи для надання часу на підготовку клопотання про призначення експертизи, було заявлено в судовому засіданні під час розгляду справи по суті.

У цьому зв"язку судом першої інстанції правильно вказано на те, що клопотання про призначення експертизи відповідно до п.8 ч.2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України вирішується у підготовчому судовому засіданні, яке відповідно до ухвали суду від 01.11.2018 закрито та позивач відповідно до ч.2 ст.42 цього Кодексу має належно користуватися своїми правами.

Отже, підстави вважати процесуальні права позивача порушеними відсутні, як і відсутні підстави вважати завдання, визначені Господарським процесуальним кодексом України такими, що не були виконані підготовчим провадженням у даній справі, оскільки спірні листи були надані відповідачем до суду 23.10.2018 та позивач не був позбавлений можливості ознайомитися з ними до 01.11.2018.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 282 – 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 у справі №904/3941/18 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення;

- постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови;

- повна постанова складена 19.02.2019

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М.Кощеєв

Суддя І.М.Подобєд