РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.02.2019Справа № 910/14178/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АРС Магна Продакшн»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Українське Сервісне Підприємство»
протлумачення умов договору
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Медвецький О.Ю.
від відповідача:Джас І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АРС Магна Продакшн» (надалі - ТОВ «АРС Магна Продакшн») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Сервісне Підприємство» (надалі - ТОВ «Українське Сервісне Підприємство») про тлумачення умов договору.

Позовні вимоги обґрунтовані необхідністю тлумачення норм додаткової угоди від 05.09.2017 до договору №04/26-04/17 на технічне обслуговування від 03.08.2017 в частині пункту 3 такої додаткової угоди наступним чином: «З моменту набрання чинності додаткової угоди всі зобов'язання сторін, що виникли з договору під час дії договору та після підписання даної угоди, припиняються і сторони жодних невиконаних зобов'язань, в тому числі фінансових, не мають одна перед одній».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що подання даного позову використовується позивачем як спроба уникнути сплати заборгованості за отримані згідно договору №04/26-04/17 від 03.08.2017 послуги. Відповідач вказує, що після підписання спірної додаткової угоди до вказаного договору між сторонами припинилися зобов'язання за таким договором виключно на майбутнє, проте грошове зобов'язання позивача перед відповідачем за вже надані послуги не припинилося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.02.2019.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях обставини.

В судовому засіданні 18.02.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Про все» (змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Арс Магна Продакшн») (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське сервісне підприємство» (виконавець) укладено договір на технічне обслуговування № 04/26-04/17 (надалі - «Договір.2).

Відповідно до п. 1.1 Договору замовник доручає, а виконавець бере на себе виконання наступних робіт та послуг:

- розміщення відеосервера за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 52-Б, 15 поверх;

- забезпечення технічної підтримки волоконно-оптичної лінії зв'язку, яка забезпечує передачу сигналу формату SDI від місця розташування відеосервера (м. Київ, вул. Дмитрівська, 52-Б, 15 поверх) до адреси: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10 (Києво-Святошинська філія концерну РРТ, нульовий рівень);

- технічний супровід доставки відеосигналу від нульового рівня Києво-Святошинської філії концерну РРТ до супутника, для забезпечення безперебійної трансляції програм телеканалу «Про все».

Пунктом 3.3 Договору визначено, що замовник зобов'язаний своєчасно на умовах цього договору підписувати з виконавцем акти виконаних робіт (наданих послуг) та здійснювати платежі відповідно до умов розділу 4 договору.

Згідно з п. 4.1 Договору вартість робіт та послуг за цим договором складає 249 000,00 грн. з ПДВ щомісяця, які перераховуються на поточний рахунок виконавця до восьмого числа поточного місяця без виставляння рахунку за реквізитами, визначеними розділом 10 цього договору.

За змістом п. 7.1 Договору термін дії договору встановлюється з моменту підписання цього договору повноважними представниками обох сторін до 31.12.2018.

05.09.2017 сторонами було укладено додаткову угоду до Договору (надалі - «Додаткова угода», відповідно до п. 1 якої замовник і виконавець дійшли згоди розірвати укладений між ними договір. Договір вважається розірваним з моменту підписання цієї додаткової угоди.

Відповідно до пункту 2 вказаної Додаткової угоди сторони підтверджують, що на момент підписання цієї додаткової угоди та розірвання договору між ними немає неврегульованих спорів з приводу його виконання, а також будь-яких невиконаних сторонами зобов'язань.

Згідно з п. 3 Додаткової угоди з моменту набрання чинності цієї додаткової угоди зобов'язання сторін, що виникли з договору, припиняються і сторони не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та обов'язками, що виникли із договору.

Спір у справі виник у зв'язку із неоднаковим, на думку позивача, розумінням сторонами змісту пункту 3 Додаткової угоди.

Зокрема, позивач відповідно до Додаткової угоди не вважає себе пов'язаним будь-якими правами та обов'язками, натомість відповідач вважає, що позивач має грошове зобов'язання за отримані, але не оплачені послуги за Договором.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочинів (у тому числі, договорів), за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Статтею 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

При розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників в порядку позовного провадження (п. 3 постанови Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Господарський суд звертає увагу учасників судового процесу, що виходячи зі змісту статті 213 Цивільного кодексу України правочин тлумачиться судом при розгляді спору, а не сам по собі. Тобто, суд наділений повноваженнями вирішувати вказані вимоги лише тоді, коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони.

Зокрема, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. На вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов.

При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Із матеріалів справи вбачається та не спростовано представника сторін, що на виконання умов Договору відповідачем надавалися, а позивачем приймалися послуги у період з 03.08.2017 по 05.09.2017, за наслідками чого були складені відповідні акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000040 від 31.08.2017 та №ОУ-0000045 від 05.09.2017 на загальну суму 290 500,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, відповідно до положень зазначеної статті зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст. 526 Цивільного кодексу України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доказів того, що позивачем належним чином виконано зобов'язання по сплаті наданих позивачем послуг за актами № ОУ-0000040 від 31.08.2017 та № ОУ-0000045 від 05.09.2017 в повному обсязі не подано.

Так, в матеріалах справи міститься банківська виписка з рахунку відповідача, якою підтверджується сплата ТОВ «ТРК «ПРО ВСЕ» на користь ТОВ «Українське сервісне підприємство» грошових коштів за надані на підставі Договору послуги у розмірі 49 170,00 грн.

Також в матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.08.2017 по 30.09.2017, підписаний представниками сторін, про існування у позивача заборгованості у розмірі 241 330,00 грн.

Інших доказів належного виконання позивачем своїх грошових зобов'язань за Договором як станом на моменту укладення Додаткової угоди, так і станом на момент звернення до суду із даним позовом позивачем не надано.

Отже, в сукупності наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що станом на момент укладення Додаткової угоди у позивача була наявна перед відповідачем заборгованість за Договором за надані в період його дії послуги.

При цьому, часткова сплата позивачем вартості таких послуг вже після підписання сторонами Додаткової угоди до Договору, свідчить про визнання ним факту існування заборгованості, та спрямованість дій на часткове її погашення.

За змістом статей 599, 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином або за домовленістю сторін.

У статтях 651, 653 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто при настанні конкретних юридичних фактів, в тому числі за наявності волі сторін, зобов'язання припиняє своє існування та означає, що учасники такого зобов'язання втратили свої права та обов'язки за зобов'язанням, тобто кредитор вже не має права вимагати, а боржник не має обов'язку його виконувати.

Позивачем не доведено суду, що з укладенням Додаткової угоди зобов'язання сторін (в тому числі, грошове зобов'язання позивача з оплати наданих послуг) припинилися виконанням, проведеним належним чином в порядку ст. 599 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Укласти договір про припинення зобов'язання сторони можуть як до початку виконання зобов'язання, так і в процесі його виконання. Предметом домовленості може бути будь-яка діяльність сторін, зокрема прощення боргу тощо.

Відповідно до ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

З додаткової угоди від 05.09.2017 не вбачається досягнення згоди сторін щодо припинення зобов'язання відповідача по сплаті наданих за договором послуг шляхом прощення боргу.

Таким чином суд приходить до висновку, що укладена сторонами Додаткова угода від 05.09.2017 не могла мати на меті припинення грошового зобов'язання позивача, що додатково підтверджується вчиненням позивачем дій з погашення заборгованості за отримані послуги після її укладення.

Більш того, в позовній заяві позивачем взагалі не вказано на підставі яких саме правових норм відбулося припинення зобов'язань замовника за Договором в частині оплати наданих послуг, а заявляючи дані позовні вимоги позивачем фактично порушено питання щодо встановлення судом законодавства, яким регулюється виникнення та припинення правовідносин за Договором.

Дослідивши умови п. 3 Додаткової угоди до Договору, суд вважає, що в ньому відсутні незрозумілі слова, поняття, терміни, які не дають змоги з'ясувати сторонам їх дійсні наміри при підписанні такої додаткової угоди до договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Суд відзначає, що метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

В той же час, тлумачення спірного пункту Додаткової угоди до Договору в редакції, запропонованій позивачем, може призвести до невиконання ним грошового зобов'язання за Договором, тобто встановити факт відсутності у «АРС Магна Продакшн» заборгованості за надані послуги.

Проаналізувавши зміст Додаткової угоди до Договору, з огляду на обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивач, заявляючи даний позов, намагається не з'ясувати для себе дійсну волю сторін при укладенні Додаткової угоди до Договору та її дійсний зміст, а фактично намагається змінити умови такої додаткової угоди та викласти у даній додатковій угоді обставини, які створюватимуть нові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

На позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

В той же час, позивачем не доведено суду яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом тлумачення змісту відповідного положення Додаткової угоди до Договору зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АРС Магна Продакшн» у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 231, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АРС Магна Продакшн» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.02.2019.

Суддя В.П. Босий