РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2019Справа № 910/17460/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. розглянувши матеріали господарської справи у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання"

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про стягнення 17 533,16 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 17 533,16 грн., заборгованість у сумі 12271,01 грн., пеня у сумі 1697,35 грн., інфляційних втрат у сумі 2842,01 грн. та 3 % річних у сумі 722,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 від 06.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи поставлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

23.01.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому проти позову заперечив, посилаючись на те, копії доданих до позову документів не засвідчені у встановленому порядку, оскільки позов підписано представником ОСОБА_1, а жодних документів, які би підтверджували повноваження ОСОБА_2 засвідчувати копії документів та розрахунок стягуваних сум, не надано. Також, відповідач зазначає про порушення позивачем приписів п. 8 ч. З ст. 162 ГПК України. Крім того, позивачем заявлено про застосування до вимог про стягнення пені позовної давності.

05.02.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що позбавлений можливості надати оригінали документів доданих до позову, оскільки всі первинні та бухгалтерські документи Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", що були сформовані по лютий 2017 року (включно) у м. Краснодон Луганської області, знаходяться на тимчасово неконтрольованій владою України території Луганської області та окрім того, 01.08.2016 відбулось захоплення адміністративних будівель Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання".

11.02.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (орендар, позивач) та Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (суборендар, відповідач) укладено договір суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 (далі - договір), відповідно до умов якого орендар передає, а суборендар приймає в тимчасове платне користування (суборенду) нежитлові приміщення загальної площею 121,4 м2, а саме: гараж площею 18,3 м2, бокси площею 74,2 м2, АЗС площею 16,8 м2, склад ПММ площею 12,1 м2, які розташовані за адресою: м. Краснодон, вул. Червоних Партизан, 65 (далі - об'єкт).

Орендар користується майном на підставі договору оренди №Л-01-14 від 26.12.2014 (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору, об'єкт повинен бути переданий орендарем та прийнятий суборендарем 06.04.2016.

За змістом пункту 2.2. договору сторони погодили, що згідно із п. 3. ст. 651 Цивільного кодексу України умови договору застосовуються до відносин між ними, що виникли до моменту його укладення, а саме з 06.04.2016.

Пунктом 3.1. договору сторонами погоджено, що строк оренди починається з дати підписання акта прийому-передачі об'єкта оренди орендарю, а строк закінчення 25.11.2017.

На виконання умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, згідно із актом прийому-передачі до договору від 06.04.2016.

Відповідно до п. 4.1. договору, розмір суборендної плати за об'єкт становить 1093,33 грн., у томі числі ПДВ 20% -182,22 грн., за календарний місяць. Суборендна плата підлягає щомісячній індексації з урахуванням індексу інфляції (індексу споживчих цін).

Суборендна плата змінюється на підставі розміру індексу інфляції, офіційно опублікованого Державним комітетом статистики України або іншим відповідним органом у разі ліквідації або реорганізації Державного комітету статистики України, без підписання сторонами додаткових угод до договору. Якщо індекс інфляції має негативне значення, орендна плата індексується в бік зменшення, але в жодному разі не може бути менше, суми зазначеної в п. 4.1. договору.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що суборендар сплачує суборендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря до 20 числа місяця, що настає після розрахункового, на підставі рахунку орендаря з урахуванням індексації суборендної плати.

Розмір суборендної плати може змінюватися за взаємною згодою сторін, що оформлюється відповідною додатковою угодою, що є невід'ємною частиною договору (п. 4.6 договору).

Згідно із п. 6.1. договору встановлено, що суборендар зобов'язаний протягом 3 робочих днів з дня отримання підписувати (надавати мотивовану відмову від підписання) наданий орендарем акт виконання договору та зобов'язаний сплачувати суборендну плату.

В підтвердження користування об'єктом оренди позивачем надані акти виконання договору суборенди: від 30.04.2016 на суму 911,11 грн., від 31.05.2016 на суму 1094,42 грн., від 30.06.2016 на суму 1093,33 грн., від 31.07.2016 на суму 1093,33 грн., від 31.08.2016 на суму 1093,33 грн., від 30.09.2016 на суму 1113,01 грн., від 31.10.2016 на суму 1144,18 грн., від 30.11.2016 на суму 1164,78 грн., від 31.12.2016 на суму 1175,26 грн., від 31.01.2017 на суму 1188,19 грн., від 28.02.2017 на суму 1200,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 06.04.2016 по 28.02.2017 відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання в частині оплати, у зв'язку із чим, заборгованість відповідача за договором суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 від 06.04.2016 за вказаний період становить 12271,01 грн.

Також, у зв'язку із простроченням грошового зобов'язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1697,35 грн. - пені, нарахованої за період з 21.05.2016 по 16.09.2017, інфляційних втрат у сумі 2842,01 грн. та 3 % річних у сумі 722,79 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Матеріалами справи підтверджено, що у період з квітня 2016 року по лютий 2017 року відповідач користувався нежитловими приміщеннями загальною площею 121,4 м2, а саме: гараж площею 18,3 м2, бокси площею 74,2 м2, АЗС площею 16,8 м2, склад ПММ площею 12,1 м2, які розташовані за адресою: м. Краснодон, вул. Червоних Партизан, 65.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.3 договору сторонами погоджено, що суборендар сплачує суборендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря до 20 числа місяця, що настає після розрахункового, на підставі рахунку орендаря з урахуванням індексації суборендної плати.

У відповідності до пункту 6.1. договору сторони погодили, що відповідач зобов'язаний сплачувати суборендну плату та зобов'язаний протягом 3 робочих днів з дня отримання підписувати (надавати мотивовану відмову від підписання) наданий позивачем акт виконання договору.

В матеріалах справи наявні наступні підписані обома сторонами акти виконання договору суборенди: від 30.04.2016 на суму 911,11 грн., від 31.05.2016 на суму 1094,42 грн., від 30.06.2016 на суму 1093,33 грн., від 31.07.2016 на суму 1093,33 грн., від 31.08.2016 на суму 1093,33 грн., від 30.09.2016 на суму 1113,01 грн., від 31.10.2016 на суму 1144,18 грн., від 30.11.2016 на суму 1164,78 грн., від 31.12.2016 на суму 1175,26 грн., від 31.01.2017 на суму 1188,19 грн., від 28.02.2017 на суму 1200,07 грн.

Судом враховано, що в матеріалах справи відсутні рахунки та докази їх надіслання чи вручення відповідачу, однак розмір суборендної плати визначений сторонами в актах надання послуг, які підписані відповідачем, та встановлено строк їх сплати до 20 числа місяця наступного за розрахунковим, у зв'язку із чим, строк виконання відповідачем зобов'язань зі сплати суборендної плати за договором суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 від 06.04.2016 є таким, що настав.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За розрахунком позивача заборгованість відповідача з суборендної плати за період з квітня 2016 року по лютий 2017 року становить 12271,01 грн.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості по сплаті суборендної плати у період з квітня 2016 року по лютий 2017 року а договором суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 від 06.04.2016 в загальному розмірі 12271,01 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не надано жодних належних та достатніх доказів в спростування заборгованості по договору суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 від 06.04.2016 в загальному розмірі 12271,01 грн.

Заперечення відповідача щодо позовних вимог з підстав того, що додані до позову документи не засвідчені належним чином суд відхиляє, так як додержання позивачем вимог ст. 162, ст. 164 Господарського процесуального кодексу України досліджувалось судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, а відповідні заперечення не спростовують по суті обставин наведених у позові.

З огляду на вище встановлені судом обставини, оскільки невиконане зобов'язання за договором суборенди №32-6/3847-16/146/У-370-16 від 06.04.2016 в розмірі 12271,01 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 12271,01 грн.

Позивачем заявлені до стягнення з відповідача нараховані за загальний період 21.05.2016 по 16.09.2017 пеня у сумі 1697,35 грн., інфляційні втрати у сумі 2842,01 грн. та 3 % річних у сумі 722,79 грн.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 9.2. договору сторонами погоджено, що у разі порушення суборендарем строку сплати суборендної плати, суборендар сплачує орендарю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

З розрахунку позивача вбачається, що заявлена до стягнення сума пені у розмірі 1697,35 грн. нарахована за періоди: з 21.05.2016 по 16.11.2016, з 21.06.2016 по 17.12.2016, з 21.07.016 по 16.01.2017, з 21.08.2016 16.02.2017, з 21.09.2016 по 19.03.2017, з 21.10.2016 по 18.04.2017, з 21.11.2016 по 19.05.2017, 21.12.2016 по 18.06.2017, 21.01.2017 по 19.07.2017, з 21.02.2017 по 19.08.2017, з 21.03.2017 по 16.09.2017.

Водночас, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення нарахованої пені.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Оскільки, позивач звернувся з даним позовом до суду 20.12.2018 (дата на поштовому конверті), то вимоги про стягнення пені у сумі 1697,35 грн., яка нарахована за період з 21.05.2016 по 16.09.2017 заявлено із пропуском позовної давності, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Розрахунки 3% річних у сумі 722,79 грн. та інфляційних втрат у сумі 2842,01 грн. є арифметично вірними, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені вище судом обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 17 533,16 грн. частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, ВУЛИЦЯ СИМОНА ПЕТЛЮРИ, будинок 25, ідентифікаційний код 00100227) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (91021, Луганська обл., місто Луганськ, КВАРТАЛ ГАЙОВОГО, будинок 35 А, ідентифікаційний код 31443937) заборгованість у сумі 12271,01 грн., інфляційні втрати у сумі 2842,01 грн., 3 % річних у сумі 722,79 грн. та судовий збір у розмірі 1591,42 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 26.02.2019.

Суддя О.В. Гулевець