ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2019 р. Справа №907/755/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

Хабіб М.І.

при секретарі судового засідання: Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Булеци Магдалини Олександрівни, б/н від 29.05.2018 (вх. № ЛАГС 01-05/2330/18 від 02.08.2018)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.04.2018, суддя Ушак І.Г., повний текст складено 07.05.2018

у справі № 907/755/17

за позовом: фізичної особи-підприємця Булеци Магдалини Олександрівни (надалі ФОП Булеца М.О.), м. Ужгород

до відповідача: Ужгородської міської ради, м. Ужгород

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Куліс Вікторія Єнеївна, м. Ужгород

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, м. Ужгород

про визнання бездіяльності неправомірною, рішення Ужгородської міської ради незаконним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

за участю учасників справи:

від позивача: Рутковський С.В. - адвокат (ордер серії ЗР № 33223 від 01.11.2018, свідоцтво № 21/559 від 10.11.2006, довіреність від 05.11.2015)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІ Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

12.10.2017 ФОП Булеца М.О. звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради про визнання неправомірною бездіяльність відповідача щодо розгляду проекту землеустрою про відведення позивачу земельної ділянки площею 0,0061 га по вул. Українська, 54 в м. Ужгороді для розміщення тераси; визнання незаконними та скасувати рішень Ужгородської міської ради:

- № 1108 від 15.05.2009 в частині надання приватному підприємцю Куліс В.Є. дозволу на підготовку проекту землеустрою щодо відведення ділянки площею 0,0105 в оренду в м. Ужгороді по вул. Українській, 54;

- № 362 від 09.12.2011 в частині п. 1.23;

- № 864 від 29.03.2013 в частині п. 3 про скасування рішення № 140 від 26.12.06;

- № 517 від 24.05.2012 в частині п.1.6;

- № 868 від 29.03.2013;

та зобов'язати відповідача вчинити дії - розглянути проект землеустрою про відведення земельної ділянки площею 0,0061 га по вул. Українській, 54 в м. Ужгороді Булеца М.О. для розміщення тераси.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.04.2018 у справі № 907/755/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки позивачем не було подано суду доказів того, що Булеца М.О. зверталася до міської ради про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки, тому вимоги про визнання бездіяльності Ужгородської міської ради неправомірною та зобов'язання останнього розглянути проект землеустрою про відведення приватному підприємцю Булеці М.О. земельної ділянки площею 0,0061 га по вул. Українська, 54 в м. Ужгороді для розміщення тераси є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позивачем не було укладено договору оренди земельної ділянки, відповідно відсутні підстави стверджувати про наявність у нього права користування такою земельною ділянкою. Суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсними оскаржуваних рішень міської ради, оскільки прийнявши такі рішення, міська рада розпоряджалася як вільною земельною ділянкою, що перебувала у комунальній власності, що відповідає повноваженням міської ради за змістом ст. ст. 12, 122, 124, 127, 128 Земельного кодексу України у відповідних редакціях станом на час прийняття оспорюваних рішень.

Не погоджуючись з даним рішенням, ФОП Булеца М.О. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані нею докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що бездіяльність міської ради полягала в тому, що, надавши позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, остання не розглянула його та не затвердила. Натомість всупереч нормам земельного законодавства надала спірну земельну ділянку іншому підприємцю, чим порушила права та інтереси позивача.

Скаржник в судовому засідання доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Треті особи письмових пояснень щодо апеляційної скарги не подали, явку уповноважених представників в судові засідання не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

ФОП Булеца М. О. являється власником земельної ділянки площею 0,0055га по вул. Українська 54-б в м. Ужгороді, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2005 (а.с. 67 том І).

У позовній заяві ФОП Булеца М. О. вказує, що на її земельній ділянці знаходиться магазин, який належить їй на праві приватної власності.

26.12.2006 Ужгородською міською радою було прийнято рішення № 140 «Про надання та приватизацію земельних ділянок», п.3.63 якого вирішено надати дозвіл Булеці М.О. на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0061 га для розміщення тераси по вул. Українській, 54 (на умовах оренди) (а.с. 47 том І).

Позивач стверджує, що на її замовлення було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У 2007 році вона звернулася до відділу з видачі документів дозвільного характеру Ужгородської міської ради про отримання документу дозвільного характеру на вказану земельну ділянку (рішення), однак вирішення цього питання затягувалось з невідомих їй причин. Позивачка зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача з заявами про правове оформлення землекористування, однак відповідач ряд її заяв ігнорував, не надавав відповідей і питання не виносилось на засідання сесії Ужгородської міської ради.

ФОП Булеца М. вважає, що саме ігнорування її заяв про оформлення користування земельною ділянкою є незаконною бездіяльністю міської ради.

Натомість, 15.05.2009 Ужгородською міською радою було прийнято рішення № 1108 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», п.2.13 якого вирішено надати приватному підприємцю Кулісу В.Є. дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0105 га під терасою з надбудовою та для її обслуговування по вул. Українській, 54 (на умовах оренди) (а.с. 160 том І).

При цьому позивач зазначає, що надана Кулісу В.Є. земельна ділянка частково накладається на земельну ділянку, на яку рішенням міської ради № 140 від 26.12.2006 надано дозвіл позивачеві на виготовлення проекту відведення.

Рішенням №362 від 09.12.2011 Ужгородської міської ради затверджено приватному підприємцю Куліс В.Є. проект відведення зазначеної земельної ділянки та надано йому в оренду строком на три роки до грудня 2014р. (а.с. 51, 198-200, 204-209 том І).

В подальшому 24.05.2012 Ужгородська міська рада прийняла рішенням №517, яким надала дозвіл приватному підприємцю Кулісу В.Є. на проведення експертної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки (а.с. 48, 203 том І).

29.03.2013 Ужгородською міською радою прийнято рішення №864 «Про зміни та скасування рішень міської ради», у п.3 якого вирішила скасувати рішення від 26.12.2006 № 140 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ПП Булеца М.О. (а.с. 49 том І).

Одночасно, Ужгородська міська рада 29.03.2013 прийняла рішення №868 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу», яким вирішила затвердити вартість зазначеної земельної ділянки та продати її приватному підприємцю Кулісу В.Є. (а.с. 50 том І).

ФОП Булеца М.О. вважає, що фактично з прийняттям зазначених рішень №№ 1108, 362, 517, 864, 868 відповідач порушив її право користування земельною ділянкою по вул. Українській, 54, в м. Ужгороді, згоди про яке досягли сторони - позивач та відповідач, надавши позивачу рішенням № 140 дозвіл на виготовлення проекту відведення цієї земельної ділянки. Скасування ж відповідачем власного рішення № 140 вважає незаконним з огляду на відсутність таких повноважень в органу місцевого самоврядування, яким є відповідач.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Ужгородська міська рада - відповідач проти позову заперечує повністю, вважає його необґрунтованим та безпідставним. Зокрема, стверджує, що рішенням № 140 від 26.12.2006 ФОП Булеці було надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки для розміщення тераси по вул. Українській, 54 у м. Ужгороді. Проте, саме через бездіяльність позивача проект на відведення земельної ділянки не був затверджений у встановленому законом порядку. Відтак, відсутність у позивача затвердженого проекту землеустрою не вбачає в своїх діях бездіяльності. Оскаржувані рішення вважає такими, що прийняті міською радою в межах її повноважень та у відповідності до чинного законодавства на підставі звернення гр. Куліса В.Є., і оскільки земельна ділянка, яка перебувала в комунальній власності і була вільною (позивач, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо цієї земельної ділянки, на протязі трьох років не подавала міській раді проекту на затвердження), відповідач правомірно розпорядився нею і передав цю ділянку іншій особі - Куліс В.Є. спочатку в оренду, а за спливом трьох років добросовісного орендного користування - на викуп (а.с. 94-96, 158-159 том І).

Вважає також, що позивач, звернувшись з даним позовом 12.10.2017, пропустив трьохрічний строк для захисту свого права, оскільки про оспорювані рішення, як зазначено у позовній заяві, йому стало відомо 26.05.2014, тому наполягає на застосуванні судом позовної давності (а.с. 116-117 том І).

Третя особа-1 - Куліс В.Є у письмових поясненнях проти позову заперечує. При цьому зазначає, що позивач, станом на час отримання - 26.06.2006 дозволу на виготовлення проекту землеустрою мав право на отримання цієї земельної в оренду на неконкурентних засадах, однак, таким не скористався. Позивач протягом часу дії дозволу і станом на час розгляду даного спору у суді не виготовив проекту відведення земельної ділянки, та не подав його відповідачу на затвердження. В результаті наведеного та у зв'язку із законодавчими змінами, позивач з 14.10.2010 втратив право реалізувати свій дозвіл та отримати в оренду зазначену земельну ділянку. Відтак, вважає безпідставними вимоги позивача до відповідача про визнання незаконною бездіяльності та про зобов'язання розглянути проект відведення земельної ділянки позивачу, а оспорювані рішення щодо надання в оренду, а згодом на викуп Куліс В.Є. спірної ділянки як вільної земельної ділянки комунальної власності є правомірними та не порушують прав позивача (а.с. 215-225 том І).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно з ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питання регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Зі змісту ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Приписами ст. 122 ЗК України в редакції, чинній станом на час прийняття Ужгородською міською радою рішення № 140 від 26.12.2006 встановлено, що, зокрема, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 123 кодексу встановлено порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам, який поширюється і на позивача як фізичну особу-підприємця. Згідно ч. 1 цієї статті надання земельних ділянок у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок; умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт (ч. 2); особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до, зокрема, міської ради (ч. 3); відповідна міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки (ч. 5); проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки (ч. 6).

Аналогічно наведені питання щодо - надання відповідною радою, зокрема, міською, за клопотанням зацікавленої особи згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки; необхідності відповідних погоджень проекту відведення земельної ділянки та після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подання його до міської ради, яка розглядає його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймає рішення про надання земельної ділянки - врегульовані Земельним кодексом України в редакції чинній станом на час вирішення даного спору судом.

Колегія суддів зазначає, що представником позивача в суді апеляційної інстанції було представлено на огляд примірник проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, розроблений КП «Румб» 2007 року, проте такий не затверджений у відповідності до наведених норм права.

Доказів подання відповідачу на затвердження проекту землеустрою про відведення приватному підприємцю Булеца М.О. земельної ділянки площею 0,0061 га по вул. Українська, 54 в м. Ужгороді для розміщення тераси, дозвіл на підготовку якого було надано рішенням № 140, матеріали справи не містять.

В судових засіданнях апеляційної інстанції представник позивача неодноразово стверджував, що ФОП Булецою М.О. заяви про затвердження проекту землекористування подавалися до міської ради, проте, не дивлячись на тривалий розгляд справи, представник так і не спромігся надати суду належні та допустимі докази в підтвердження своїх доводів. В силу ч.4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем не подано відповідачеві проекту відведення земельної ділянки на затвердження, то відповідно вимоги про визнання неправомірною бездіяльності відповідача та зобов'язання останнього розглянути проект землеустрою про відведення приватному підприємцю Булеца М.О. земельної ділянки площею 0,0061 га по вул. Українська, 54 в м. Ужгороді для розміщення тераси, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсними рішень Ужгородської міської ради №№ 1108, 362, 517, 868, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 2.13 рішення від 15.05.2009 № 1108 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» міською радою приватному підприємцю Куліс В.Є. надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0105 в оренду в м. Ужгороді по вул. Українській, 54 під терасою з надбудовою та для її обслуговування (на умовах оренди);

- п. 1.23 рішення від 09.12.2011 № 362 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок» Ужгородською міською радою затверджено проект відведення приватному підприємцю Куліс В.Є. земельної ділянки площею 0,0105 у м. Ужгороді по вул. Українській, 54 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови та надано її в оренду строком на три роки;

- п. 1.6 рішення від 24.05.2012 № 517 «Про надання дозволів на проведення експертизи грошової оцінки земельних ділянок» надано дозвіл фізичній особі- підприємцю Куліс В.Є. на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0105 у м. Ужгороді по вул. Українській, 54 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови;

- рішенням від 29.03.2013 № 868 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» міською радою затверджено вартість земельної ділянки площею 0,0105 у м. Ужгороді по вул. Українській, 54 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови у сумі 21823,00 грн. (без урахування ПДВ) з розрахунку 207,84 грн. за 1 кв.м відповідно до висновку експертів від 20.12.2012 та продано зазначену земельну ділянку фізичній особі-підприємцю Куліс В.Є.

Твердження позивача про те, що на підставі рішення Ужгородської міської ради №140 від 26.12.2006 йому належало право користування (оренди) цією земельною ділянкою станом на час прийняття оспорюваних рішень, і тому прийняття цих оспорюваних рішень суперечить приписам земельного законодавства в частині правомірності надання суб'єктам господарювання із земель комунальної власності вільних земельних ділянок або після їх вилучення у встановленому порядку (ч. 5 ст. 116 ЗКУ) та порушує його право користування, судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

За приписами ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції станом на час прийняття рішення № 140) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється, право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Отже, оскільки позивачем не було укладено договору оренди земельної ділянки, відсутні підстави стверджувати про наявність у нього права користування земельною ділянкою, відтак - спростовано, що зазначена земельна ділянка не була вільною та що з її наданням в оренду та продаж ФОП Куліс на підставі оспорюваних рішень порушено права позивача, які би підлягали захисту судом.

Крім того, суд приймає до уваги, що за приписами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», який набрав чинності з 14.10.2008, було внесено зміни до ст. 151 ЗКУ в частині встановлення строку дії дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимог щодо її відведення - один рік, який може бути продовжено одноразово на такий самий строк; у разі якщо протягом встановленого строку проект відведення земельної ділянки не подано на затвердження до відповідного органу, дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимоги щодо її відведення вважаються анульованими.

Тобто, строк дії дозволу наданого рішенням №140 від 26.12.2006, який первісно не визначався, за змістом цієї норми Закону встановлювався в один рік - до 14.10.2009, дані про його продовження відсутні, і, оскільки у строк до 14.10.2009 проект відведення земельної ділянки не було подано на затвердження до відповідного органу, такий дозвіл вважається анульованим після 14.10.2009.

Разом з тим, відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» рішення № 140 від 26.12.2006 про надання позивачеві дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки як таке, що прийняте і не виконане до набрання чинності цим Законом - 14.10.2008, зберігало чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 14.10.2010.

За наведеного судом встановлено, що рішення № 1108 від 15.05.2009 про надання дозволу приватному підприємцю Куліс В.Є. на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0105 в оренду в м. Ужгороді по вул. Українській, 54 під терасою з надбудовою та для її обслуговування (на умовах оренди) прийняте відповідачем під час чинності рішення відповідача № 140 від 26.12.2006 щодо надання дозволу на виготовлення проекту відведення приватному підприємцю Булеца М.О. земельної ділянки площею 0,0061 га по вул. Українській, 54 у м. Ужгороді для розміщення тераси, що не відповідає приписам земельного законодавства в частині надання в користування вільних земельних ділянок та спричинило конфліктні ситуації зазначених приватних підприємців.

Разом з тим, суд констатує, що саме по собі прийняття відповідачем рішення №1108 не порушило права позивача та не перешкоджало йому на підставі рішення №140 виготовити проект відведення земельної ділянки та подати його на затвердження відповідача у вищенаведені строки - до 14.10.2010.

Оскільки у зазначений строк позивачем не було подано на розгляд та затвердження відповідачем проекту відведення земельної ділянки, правомірними є подальші дії відповідача після 14.10.2010 з прийняття ним оспорюваних рішень №362 від 09.12.2011, № 517 від 24.05.12, № 868 від 29.03.2013, згідно яких затверджено проект відведення приватному підприємцю Куліс В.Є. земельної ділянки площею 0,0105 у м. Ужгороді по вул. Українській, 54 та надано її в оренду строком на три роки; надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки; затверджено її вартість відповідно до висновку експерта та продано ФОП Куліс.

Тобто, зазначеними оспорюваними рішеннями міська рада розпорядилася вільною земельною ділянкою, що перебувала у комунальній власності, надавши її спочатку в оренду, а згодом - продавши ФОП Кулісу, що відповідає повноваженням міської ради за змістом ст. ст. 12, 122, 124, 127, 128 Земельного кодексу України у відповідних редакціях станом на час прийняття оспорюваних рішень, відтак - відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсними цих рішень.

Щодо оспорюваного у справі рішення № 864 від 29.03.2013, за текстом якого міська рада пунктом 3 скасувала рішення від 26.12.2006 № 140 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ПП Булеца М.О.», то суд погоджується з твердженнями скаржника, що таке прийнято відповідачем всупереч повноважень останнього, оскільки законодавством не передбачено повноважень органу місцевого самоврядування, яким є відповідач, скасовувати власні рішення.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №521/17710/15-а, суд дійшов висновку про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, або ж відсутність заперечень суб'єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Тобто в даному випадку, судом встановлено, що рішення Ужгородської міської ради від 26.12.2006 № 140 не було виконано, правовідносини на підставі цього рішення не виникли.

Крім того, суд, вирішуючи спір у даній частині вимог, виходить з того, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і порушення процедури його прийняття, однак обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення, у зв'язку з прийняттям відповідного акта, прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Як встановлено судом вище, рішення № 140 відповідно до приписів п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», зберігало чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 14.10.2010, тому з прийняттям відповідачем 29.03.2013 оспорюваного рішення не відбулося порушення права позивача, наявністю якого обґрунтовані позовні вимоги. В зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного рішення №864.

Беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, відтак правомірно місцевим господарським судом відмовлено у їх задоволенні.

В зв'язку з відмовою у задоволені позову, відсутні підстави для задоволення клопотання про застосування строку позовної давності.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.04.2018 у справі № 907/755/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

М.І. Хабіб