ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2019 р. Справа№ 910/11086/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

при секретарі судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 21.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 (повний текст складено 05.12.2018)

у справі № 910/11086/18 (суддя - Бойко Р.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Вінст"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3

про застосування наслідків нікчемного договору

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" (далі - позивач, банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича (далі - Уповноважена особа) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Константа Вінст" (далі - товариство), в якому просило суд застосувати наслідки нікчемності договору відступлення права вимоги №2-2013 від 24.10.2013 шляхом визнання в порядку реституції за Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" права вимоги за:

- кредитним договором №07Ф-160 від 22.08.2008, укладеним між позивачем та ОСОБА_4, з урахуванням договору переведення боргу №07Ф-160-8 від 22.12.2008, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (на підставі якого обов'язок з виконання зобов'язань за кредитним договором №07Ф-160 від 22.08.2008 перейшов до ОСОБА_3);

- кредитним договором №07Ф-156 від 22.08.2008, укладеним між позивачем та ОСОБА_5, з урахуванням договору переведення боргу №07Ф-156-8 від 22.12.2008, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (на підставі якого обов'язок з виконання зобов'язань за кредитним договором №07Ф-156 від 22.08.2008 перейшов до ОСОБА_3);

- кредитним договором №07Ф-137 від 22.08.2008, укладеним між позивачем та ОСОБА_6, з урахуванням договору переведення боргу №07Ф-137-8 від 22.12.2008, укладеного ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (на підставі якого обов'язок з виконання зобов'язань за кредитним договором №07Ф-137 від 22.08.2008 перейшов до ОСОБА_3);

- кредитним договором №08Ф-185 від 06.10.2008, укладеним між позивачем та ОСОБА_3;

- кредитним договором №08Ф-215 від 30.12.2008, укладеним між позивачем та ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Константа Вінст" договір відступлення права вимоги №2-2013 від 24.10.2013 є нікчемним в силу приписів ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Цим договором надано пільгу у вигляді відкладальної умови, здійснено продовження терміну кредитування, а загальна вартість права вимоги, яка передається за спірним договором, розрахована без врахування штрафних санкцій, а відтак, спірний договір передбачає надання клієнту пільг, який банк не уклав би за звичайних ринкових умов, тому існують правові підстави для повернення його сторін до попереднього становища та визнання за позивачем відповідних прав вимоги.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що матеріалами справи належним чином підтверджується відповідність договору відступлення визначеному законодавцем в положення п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" критерію нікчемності укладених банком правочинів, а тому існують визначені законодавством підстави для визнання такого правочину нікчемним. Проте, з урахуванням відсутності в позовних вимогах чітко сформованої суми заборгованості, право вимоги стягнення якої має банк до третьої особи, такі вимоги носять загальний характер та підлягають вирішенню саме у спорі банку до такої фізичної особи за наслідками визначення відповідних обсягів спірних зобов'язань, а тому в їх задоволенні в межах даної справи необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновок стосовно застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 26.07.2018 у справі №911/954/16 та хибно віддав перевагу висновкам Верховного Суду зазначеним у постанові від 21.08.2018 у справі №910/14144/17. На думку апелянта, суд першої інстанції позбавив ПАТ "Брокбізнесбанк" права на ефективний захист його порушених прав.

Узагальнені доводи письмових пояснень третьої особи

21.02.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів ОСОБА_3 (далі - третя особа) подав письмові пояснення, в яких зазначає, що позивач уже звертався до Господарського суду міста Києва з аналогічним позовом, у прохальній частині якого просив визнати недійсним нікчемний договір відступлення права вимоги № 2-2013 від 24.10.2013 та застосувати правові наслідки недійсності нікчемного договору шляхом визнання за АТ «Брокбізнесбанк» права вимоги за кредитними договорами № 07Ф- 160 від 22.08.2008, № 07Ф-156 від 22.08.2008, № 07Ф-137 від 22.08.2008, № 08Ф-185 від 06.10.2008, № 08Ф-215 від 30.12.2008, що було відступлене за договором відступлення права вимоги № 2-2013 від 24.10.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/12913/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2017, у задоволенні позову АТ «Брокбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи до ТОВ «Константа Вінст відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.03.2018 відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про перегляд Верховним Судом рішення Господарського суду міста Києва та постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/12913/16.

Тобто, на думку третьої особи, ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулось фактично повторно до суду з позовом з тих же підстав та з тим же предметом до того ж відповідача, що є порушенням Господарського процесуального кодексу України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України.

Явка учасників у судове засідання

У судове засідання відповідач не з'явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 ГПК України.

Відповідно до частини першої ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч. 3 ст. 202 ГПК України).

Застосовуючи згідно статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак не скористався своїм правом участі у судовому засіданні.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

22.08.2008 між АБ "Брокбізнесбанк" (після зміни організаційно правової форми - Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк") та:

- ОСОБА_6 (далі - позичальник-1) укладено кредитний договір №07Ф-137 (надалі - "кредитний договір-1"), відповідно до умов якого банк надав позичальнику-1 грошові кошти у розмірі 16 000 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 по 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей;

- ОСОБА_4 (далі - позичальник-2) укладено кредитний договір №07Ф-160 (надалі - "кредитний договір-2"), відповідно до умов якого банк надав позичальнику-2 грошові кошти у розмірі 19 500 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 по 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей;

- ОСОБА_5 (далі - позичальник-3) укладено кредитний договір №07Ф-156 (надалі - "кредитний договір-3"), відповідно до умов якого банк надав позичальнику-3 грошові кошти у розмірі 17 900 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 по 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей.

06.10.2008 між банком та ОСОБА_3 (далі -позичальник-4) укладено кредитний договір №08Ф-185 (надалі - "кредитний договір-4"), відповідно до умов якого банк надав позичальнику-4 грошові кошти у розмірі 85 557 064,68 грн. на строк з 06.10.2008 по 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних для споживчих цілей.

22.12.2008 між ОСОБА_3 (новий боржник) та:

- ОСОБА_8 (первісний боржник-1) укладено договір про переведення боргу №07Ф-137-8, відповідно до умов якого сторони погодили перевести борг первісного боржника-1 перед банком за кредитним договором-1 на ОСОБА_3;

- ОСОБА_4 (первісний боржник-2) укладено договір про переведення боргу №07Ф-160-8, відповідно до умов якого сторони погодили перевести борг первісного боржника-2 перед банком за кредитним договором-2 на ОСОБА_3;

- ОСОБА_5 (первісний боржник-3) було укладено договір про переведення боргу №07Ф-156-8, відповідно до умов якого сторони погодили перевести борг первісного боржника-3 перед банком за кредитним договором-3 на ОСОБА_3

В подальшому, 30.12.2008 між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №08Ф-215 (далі - "кредитний договір-5"), відповідно до умов якого банк надав позичальнику-4 грошові кошти у розмірі 125 401 639,34 грн. на строк з 30.12.2008 по 28.12.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних для споживчих цілей.

Надалі кредитний договір-1, кредитний договір-2, кредитний договір-3, кредитний договір-4 та кредитний договір-5 разом іменуються - кредитні договори.

24.10.2013 між банком (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Константа Вінст" (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги №2-2013 (надалі - "договір відступлення").

Відповідно до п. 1.1 договору у випадку настання відкладальної обставини, визначеної п. 1.3 договору, в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за кредитними договорами.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що відступлення відкладальною обставиною за цим договором є несплата позичальником заборгованості за кредитом та/або нарахованими процентами за кредитними договорами, визначеними у п. 1.1 цього договору, до 16.01.2014 (включно).

Сторони у пунктах 2.1, 2.2 договору відступлення встановили, що право вимоги за кредитними договорами вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п. 1.3 цього договору. Загальна вартість права вимоги за кредитними договорами на момент відступлення кредитної заборгованості, буде дорівнювати сумі заборгованості за кредитними договорами, а саме заборгованості позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за кредитом, станом на 17.01.2014. У випадку якщо позичальником з моменту укладення цього договору не буде проведено часткове погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за Кредитними договорами станом на 17.01.2014 становитиме 406 843 560,14 грн.

Згідно із п. 3.1 договору відступлення за відступлення права вимоги за кредитними договорами цесіонарій сплачує цеденту грошову суму: у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитними договорами в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16.00 години - у розмірі 406 638 560,14 грн. (п.п. 3.1.1); у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитними договорами після терміну, зазначеного в п. 3.1.1 - у розмірі 406 843 560,14 грн. (п. 3.1.2).

Цесіонарій зобов'язаний у строк до 17.01.2024 сплатити цеденту грошову суму, визначену у п. 3.1 цього договору, шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента №0002 (валюта - 980), відкритий в АТ "Брокбізнесбанк", МФО 300249 (п. 3.2 договору відступлення).

Пунктом 5.1 договору відступлення встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами.

На виконання умов договору відступлення 20.01.2014 між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Константа Вінст" складено та підписано акт приймання-передачі оригіналів документів згідно договору відступлення права вимоги №2-2013 від 24.10.2013.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 №9 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації" на підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 №107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" вирішено: розпочати процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 03.03.2014 по 02.06.2014; призначити Уповноваженою особою Фонду за тимчасову адміністрацію в АТ "Брокбізнесбанк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Куреного Олександра Вікторовича.

11.06.2014 рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №45 "Про початок ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію" на підставі постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 №339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" вирішено розпочати ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами з 11.06.2014, призначити Уповноваженою особою Фонду за ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Куреного Олександра Вікторовича на період з 11.06.2014 по 10.06.2015.

29.12.2014 листом №12064 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Курений О.В. звернувся до Товариства з повідомленням про нікчемність договору відступлення права вимоги №2-2013 від 24.10.2013, укладеного між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ТОВ "Константа Вінст", у відповідності до якого вказував, що договір відступлення був укладений на умовах, гірших за звичайні, оскільки майнові права ПАТ "Брокбізнесбанк" на грошові кошти відчужено за ціною, яка нижче за звичайні ціни, що діяли на дату укладення договору відступлення, і договірна ціна майнових прав банку відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі майнові права, у зв'язку з чим повідомляв, що договір відступлення є нікчемним на підставі п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та вимагав протягом семи календарних днів повернути право вимоги за кредитними договорами відповідно до договору відступлення.

В подальшому, згідно рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2015 №103, від 02.06.2016 №896, від 07.06.2018 №1587 строки здійснення процедури ліквідації АТ "Брокбізнесбанк" продовжено по 10.06.2019 (включно), а згідно рішення від 31.05.2017 №2227 відсторонено від виконання обов'язків Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію та відкликано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Брокбізнесбанк", делеговані Фондом провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Куреному Олександру Вікторовичу, з 06.06.2017, та з вказаної дати призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Брокбізнесбанк" Міхну Сергію Семеновичу.

Позивач звернувся до суду із позовом у зв'язку із тим, що відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" існують підстави для визнання за банком прав вимоги за кредитними договорами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України).

З вказаних норми вбачається, що підставою виникнення права вимоги виконання відповідного зобов'язання може бути як окремий правочин чи акти цивільного законодавства, так і настання певної події, з якою такий правочин чи акти цивільного законодавства пов'язують виникнення цивільних прав.

В даному випадку, як на правову підставу для визнання за банком прав вимоги за кредитними договорами Уповноваженою особою вказується на нікчемність договору відступлення в силу Закону, наслідки чого зумовлюють повернення банку відступлених прав в порядку реституції.

Статтею 190 Цивільного кодексу України встановлено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно із ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013) Уповноважена особа Фонду має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; 4) відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; 6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; 7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку будь-якого службовця, експерта, консультанта в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі особи можуть бути відсторонені від виконання обов'язків у будь-який час; 8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; 9) звільняти чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; 10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

У відповідності до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013, яка є чинною, як на момент укладення спірного правочину 24.10.2013, так і на момент введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Брокбізнесбанк" 28.02.2014) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Отже, за системним аналізом ст.ст. 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд або його Уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто, мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторін правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

При цьому, при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його Уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними, адже, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного Уповноваженою особою Фонду, і тому такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий відповідний наказ, здійснено повідомлення.

Тобто, з метою повернення переданого банком за нікчемним в силу Закону правочином майна, тобто, застосування наслідків нікчемного правочину, банк, як сторона такого правочину, вправі звернутися до суду з відповідним позовом до суду при вирішення якого на останнього і покладається обов'язок доведення наявності обставин з якими положення Закону передбачаються віднесення відповідного правочину до нікчемних.

Суд першої інстанції правильно вказав, що здійснюючи судовий контроль на предмет нікчемності правочинів за статтею 38 Закону, належить перевіряти усі критерії, визначені законодавцем відповідно до даної норми (Аналогічний правовий висновок при застосуванні вказаної норм наведено в постанові Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 911/954/16).

Звертаючись із позовом позивач як на підставу віднесення договору відступлення до нікчемних в силу Закону посилається на його невідповідність пунктам 1-4 частини 2 статі 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013).

Водночас, виходячи із принципу недопустимості перегляду судових рішень, які набрали законної сили, та враховуючи, що у межах справи №910/12913/16 вже була надана оцінка відповідності правочину приписам п. 2 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013) (при зверненні з позовом у наведеній справі банк, як на підставі для нікчемності договору відступлення, посилався на надання відповідачу за наслідками його вчинення пільг і те, що він не був би укладений за звичайних ринкових умов, що відповідає зазначеному в такому пункті критерію), то в даній справі, суд здійснюючи судовий контроль на предмет нікчемності правочинів за ст. 38 вказаного Закону не надає оцінку правочину в частині його відповідності визначеному вказаним пунктом критерію.

Стосовно посилань позивача на визнання Верховним Судом аналогічного до спірного договору таким, що не відповідає п. 4 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", додаючи на підтвердження цього постанову Верховного Суду від 26.07.2018 у справі №911/954/16, місцевий господарський суд правильно вказав, що за змістом вказаної постанови Верховного Суду (п. 36.3.) суд дійшов наступного висновку: "договір відступлення прав вимоги від 24.10.2013 передбачав платне набуття новим кредитором майнових прав від первісного власника (банку), то у набувача майнових прав ТОВ "Сільмариил" виникають грошові зобов'язання з оплати банку певної грошової суми. Отже, така особа є "кредитором" банку за наслідком укладення зазначеного договору.", у зв'язку з чим в п. 36.5 такої постанови зазначив про нікчемність правочину згідно визначеного п. 4 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" критерію.

Проте, вирішуючи спір у даній справі, з урахуванням положень ст. 509 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції звернув увагу, що внаслідок укладання банком договору відступлення, відповідно до якого відчужено на користь відповідача права за кредитними договорами із визначенням оплати за їх набуття відповідачем, саме банк став кредитором, а відповідач боржником, тому викладена в п. 36.3 вказаної постанови Верховного Суду правова позиція не може бути застосовна при вирішення спору у даній справі.

Водночас, спірний договір відступлення майнових прав за конкретно визначеними кредитними договорами, укладеними банком з фізичними особами, безумовно є операцією з майном банку, оскільки майнові права відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України є складовою частиною загального поняття "майна, як особливого блага".

Отже, за наслідками вчинення договору відступлення банком було відчужено на користь товариства саме майно (майнові права вимоги сплати коштів за наведеними кредитними договорами), тому існують підстави для перевірки такого правочину у відповідності до закріпленого в п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" критерію нікчемності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013) нікчемними є договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

Визначення поняття "ринкових умов" відсутнє в законодавстві України, проте є суб'єктивно оціночним, тому може бути встановлено судом з урахуванням положень ст. 73-75 Господарського процесуального кодексу України.

Зі змісту ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та системного аналізу положень Закону України "Про банки та банківську діяльність" вбачається, що діяльність банку з кредитування фізичних осіб та суб'єктів господарювання спрямована на одержання банком прибутку.

Основним принципом здійснення банківської діяльності є надання коштів у строкове користування іншим особам за ставкою не нижчою від ставки залучення банком відповідних грошових коштів, та в будь-якому випадку не нижче рівня інфляції, адже надання навіть власних коштів в користування іншій особі без відсотків, при умові позитивного рівня інфляції, призводить до зменшення вартості такого виду майна (знецінення внаслідок інфляційних процесів коштів) в майбутньому.

Як вбачається з викладеного Верховним Судом України у постанові від 21.10.2014 №3-144гс14 висновку при вирішенні аналогічного спору (відмінність з даним спором полягала виключно в тому, що спірний правочин стосувався операції залучення банком коштів, а в даній справі - розміщення), в якій було підтримано наступний висновок судів попередніх інстанцій, а саме: "Також суди у рішеннях зазначили, що станом на березень 2009 р. облікова ставка НБУ, яка є орієнтиром щодо вартості залучених і розміщених грошових коштів на відповідний період, дорівнювала 12 % річних, а згідно з офіційною статистичною інформацією по процентним ставкам за залученими депозитами станом на 10.03.2009 р. становили 18 %, тому правомірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що передбачена додатковою угодою № 3 процентна ставка в розмірі 48 % річних не відповідала встановленим у Банку процентним ставкам, є значно завищеною порівняно із звичайними процентними ставками за депозитними договорами, що діяли у Банку в цей період, а також у банківській системі України в цілому, відтак, ця умова угоди не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 509, 627 ЦК України, зокрема принципам розумності та справедливості.".

Отже, Верховним Судом України було наголошено на тому, що здійснення банком ринкової діяльності із залучення та розміщення грошових коштів обумовлюється встановленням відсотку відповідних залучень та розміщень, орієнтиром якого є облікова ставка НБУ, що і забезпечує отримання прибутку від такої діяльності.

У даному випадку, при укладенні договору відступлення товариство замість банку стало власником майнових прав до боржників банку щодо отримання грошових коштів на підставі кредитних договорів та отримало можливість відстрочення оплати за набуті ним такі права вимоги до 17.01.2024 (понад 10 років).

Таким чином, місцевий господарський суд правильно вказав, що має місце фактичного відчуження майна банку з умовою 10-річного відстрочення оплати коштів за таке відчуження за відсутності забезпечення виконання зобов'язань, що очевидно свідчить про втрату банком власних коштів за наслідками здійснення такої операції, адже навіть за належних умов виконання встановленого відстрочення буде мати місце знецінення внаслідок інфляційних процесів відповідних коштів, відшкодування чого умов договору відступлення передбачено не було, а за умовами чинного законодавства України без відсутності порушення виконання такого відстрочення (виконання грошового зобов'язання у встановлені строки) відшкодування інфляційних втрат є неможливим.

Також, надання такого відстрочення за відсутності забезпечення виконання зобов'язань зобов'язує сформувати такий банк кредитний ризик у розмірі до 100% від суми коштів, що з точки зору банківської установи робить таку операцію завідомо збитковою (в даному випадку є необхідним фактичне замороження коштів у розмірі вартості відступленого права вимоги на 10 років без визначення будь-яких компенсаційних заходів).

На момент укладання договору відступлення загальновідомим фактом був розмір інфляції в країні за останні 10 років, який становив 253,38%, за період 2014 - жовтень 2018 розмір інфляції в країні склав 245,66%, що за прогнозами аналітиків та Національного банку України і Міністерства фінансів України на майбутні роки не зменшиться.

Отже, навіть за умови здійснення станом на сьогоднішній день (фактично за спливом п'яти років) оплати визначеної договором відступлення вартості відчуженого банком права вимоги з урахуванням інфляції в країні (245,66%) втрати банку від знецінення відповідних коштів становили б близько 591 572 588,61 грн., а тому, беззаперечним є, що навіть виходячи із найоптимістичного прогнозу інфляції в країні, з урахуванням його рівня за попередні 10 років, внаслідок укладання такого договору банк планував одержати через 10 років плату за відступлене майно у розмірі в декілька разів менше ніж він мав на момент укладання правочину.

Крім того, спірне відступлення прав вимоги з відстрочкою оплати їх вартості за своєю правовою природою є фактичним розміщенням банком коштів як складової своєї діяльності, що з урахуванням викладеної правової позиції Верховного Суду України (постанова від 21.10.2014 №3-144гс14) за звичайних ринкових умов мало здійснюватися із визначенням вартості такого розміщення орієнтуючись на облікову ставку НБУ (на момент укладення договору відступлення становила 6,5%), однак, в даному випадку така вартість була визначена за номінальною вартістю виданих кредитів, в той час, як згідно умов кредитних договорів відповідне розміщення коштів здійснювалося на 10 років за відсотковою ставкою у розмірі 12% (щодо укладених 22.08.2018 договорів) та 15% (щодо укладених 06.10.2008 та 31.12.2008 договорів).

Тобто, з укладенням договору відступлення банком фактично було вчинено повторне розміщення тих же коштів та на той же строк без визначення вартості такого розміщення з урахування звичайних ринкових умов здійснення відповідної операції.

З огляду на вказане вище, суд першої інстанції вірно зазначив, що такий правочин передбачає здійснення відчуження майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій, а тому договір відступлення є нікчемним згідно п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи належним чином підтверджується відповідність договору відступлення визначеному законодавцем в положення п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції Закону України №4452-VІ від 16.05.2013) критерію нікчемності укладених банком правочинів, тому існують визначені законодавством підстави для визнання такого правочину нікчемним.

Проте, оцінюючи наявність правових підстав для застосування обраного банком в особі Уповноваженої особи способу захисту своїх порушених прав і інтересів суд оцінює, чи призведене такий захист до реального поновлення порушеного права заявника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Позивач просить визнати за ним право вимоги за кредитними договорами, однак, не визначаючи конкретних сум зобов'язань боржників за таким кредитними договорами перед банком.

Так, після прийняття Верховним Судом постанови від 26.07.2018 у справі №911/954/16, викладеними в якій правовими позиціями фактично обґрунтовується поданий позов, відповідно до якої права банку в аналогічній ситуації захищено у спосіб шляхом "визнання права за кредитним договором" без визначення конкретної суми такого права вимоги, Великою палатою Верховного Суду було сформовано правову позицію (постанова від 21.08.2018 у справі №910/14144/17) про те, що спосіб захисту "визнати право вимоги коштів за правочином" не є ефективним та не призводить до захисту прав позивача, адже не відновлює порушене право.

При цьому, закриття провадження у справі відповідно до вказаного правового висновку Великої палати Верховного Суду є неможливим, оскільки необхідно врахувати конкретні обставини даної справи, які полягають в тому, що закривши провадження з вказівкою про необхідність звернення до суду з позовом про стягнення коштів з боржників залишиться неврегульованим момент того, що боржником за Кредитними договорами є фізична особа, а стороною договору відступлення, оцінка наявності підстав для нікчемності якого є предметом спору у цій справі, є юридична особа.

Тобто, відповідачем у спорі про стягнення коштів має бути фізична особа, і тому такий спір підлягає вирішенню у місцевих загальних судах, а у спорі про оцінку наявності підстав для нікчемності відповідачем має виступати саме сторона такого договору, якою є юридична особа, тому такий спір підлягає вирішенню саме господарським судом.

У даному випадку, за суб'єктного складу спірних правовідносин фактично склалася ситуація, за якої банк позбавлений можливості захистити свої порушені права за наслідками вчинення договору відступлення шляхом звернення з позовом про застосування наслідків його нікчемності до боржника за кредитними договорами за відсутності попередньої оцінки судом наявності підстав для його нікчемності, адже з урахуванням висловленої в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/12294/16, від 16.05.2018 у справі №910/24198/16, від 04.07.2018 у справі № 819/353/16, від 04.07.2018 у справі №815/5392/16, від 22.08.2018 у справі №813/1061/16, від 22.08.2018 у справі №805/5104/15-а правової позиції вирішення такого спору зумовлює обов'язок суду оцінити наявність підстав для нікчемності відповідного правочину в межах спору, учасниками якого є сторони такого правочину, оскільки саме по собі повідомлення Фонду про нікчемність вчиненого банком договору в порядку, визначеному ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не створює жодних обов'язків для інших окрім банку осіб.

Отже, закриття провадження у даній справі позбавить позивача права на суд в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року та ст. 55 Конституції України, що є недопустимим у правовій державі, а тому такий спір та оцінка наявності підстав для нікчемності правочину має бути здійснена саме господарським судом в межах даної справи.

Також, приписи ст. 216 Цивільного кодексу України стосовно застосування наслідків нікчемного правочину носять загальний характер, та не зовсім співвідносяться із реституцією за договорами про відступлення права вимоги, правовим наслідком недійсності яких є відновлення становища, яке існувало до його укладання, та повернення первісного кредитора у відповідне зобов'язання, права вимоги за якими відступалися. Саме за захистом такого права банк і звернувся до суду.

Таким чином, з урахуванням відсутності в позовних вимогах чітко сформованої суми заборгованості, право вимоги, стягнення якої має банк до третьої особи, такі вимоги носять загальний характер та підлягають вирішенню саме у спорі банку до такої фізичної особи за наслідками визначення відповідних обсягів спірних зобов'язань, а тому в їх задоволенні в межах даної справи необхідно відмовити.

При цьому, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що захист порушених прав банку в межах даної справи здійснено шляхом встановлення факту нікчемності договору відступлення, що з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України щодо обставин, які звільнені від доказування, та того факту, що у даній справі в якості третьої особи залучено боржника за відступленими правами, забезпечить якнайкращий та ефективний захист порушених прав банку за наслідками вчинення договору відступлення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог банку в особі Уповноваженої особи до товариства про застосування наслідків нікчемного договору.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, місцевий господарський суд правильно зазначив, що, існують визначені законодавством підстави для визнання договору відступлення нікчемним, проте, з урахуванням відсутності в позовних вимогах чітко сформованої суми заборгованості, право вимоги, стягнення якої має банк до третьої особи, такі вимоги носять загальний характер та підлягають вирішенню саме у спорі банку до такої фізичної особи за наслідками визначення відповідних обсягів спірних зобов'язань.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 у справі № 910/11086/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 у справі № 910/11086/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 у справі № 910/11086/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2018 у справі № 910/11086/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11086/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 26.02.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б.Михальська

І.А. Іоннікова