ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року Справа № 902/590/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - адвокат, представник за договором про надання адвокатських

послуг №17/07/2017/1 від 17.07.2017р. та ордером серії МК №33698 від 21.01.2019р.

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ", смт.Ситківці, Немирівського району Вінницької області

на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 19.11.18р. суддею Банаськом О.О. о 12:28 год. у м.Вінниці, повний текст складено 23.11.18р.

у справі № 902/590/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ", м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ", смт.Ситківці, Немирівського району Вінницької області

про стягнення 941 281,91 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" про стягнення 941281,91грн. заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" 455344,52грн. 30% річних від простроченої суми та 485937,39грн. пені від простроченої суми та 14119,23грн. витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає про те, що судом встановлено, що 14.12.2017р. Господарським судом Вінницької області у справі №902/1049/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" до товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" про стягнення заборгованості в сумі 861443,85грн. прийнято рішення, яким позов задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача 2270502,04грн. боргу з урахуванням курсової різниці, 20270,30грн. пені, 548148,17грн. штрафу, 22523,34грн. 30 відсотків річних та 42921,66грн. витрат на сплату судового збору. На виконання вищевказаного рішення суду 02.01.2018р. у справі №902/1049/17 видано наказ, який надіслано на адресу стягувана. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.04.2018р. скаргу Товариства з обмеженою відповідальність "СИТКОВЕЦЬКЕ" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. без змін;

- зауважує, що з матеріалів справи слідує, що рішення Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. у справі №902/1049/17 відповідачем виконано 17.07.2018р.;

- додає, що серед іншого, суд зазначив, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені та 30% річних є правомірними, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства та умовам укладених договорів;

- не погоджується з рішенням Господарського суду Вінницької області, виходячи з норм ЦК України, обґрунтовує те, що вимоги позивача про стягнення із відповідача пені за невиконання грошових зобов'язань підлягають задоволенню частково в межах 6 місячного строку з дати коли зобовязання мало бути виконане;

- зауважує, що специфікаціями до договору №Вн301116/01 були встановлені наступні терміни оплати: специфікація №1 від 30.11.2016р. - термін оплати до 01.11.2017р.; специфікація №2 від 30.11.2016р. - термін оплати до 30.10.2017р.;

- констатує, що таким чином, загальна заборгованість станом на 01.11.2017р. року (день коли зобовязання мало бути виконане), з урахуванням курсової різниці, складає 2270502,04грн.;

- вважає, що пеня може бути стягнена лише за період з 01.11.2017р. по 01.05.2018р., однак судом, неправомірно було стягнуто розмір пені поза 6 місячним строком. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. № 902/1049/17 з відповідача на користь позивача вже було стягнуто серед іншого, 20270,30грн. пені за період з 01.11.2017р. по 13.11.2017р.. Таким чином, вважає, що до стягнення може підлягати пеня за період з 14.11.2017р. по 01.05.2018р.;

- враховуючи викладене, скаржник вважає, що суд не повно, не всебічно дослідив та оцінив докази у матеріалах справи і, як наслідок, зробив хибний висновок, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Листом №01-23/902/590/18/878/18 від 19.12.2018р., відповідно до п.п.17.3 та 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції діючій з 15.12.2017р.), матеріали справи було витребувано з господарського суду Хмельницької області.

08.01.2019р. до Північно - західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №902/590/18.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 11.01.2019р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідних доказів, зокрема, сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

28.01.2019р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" надійшов лист з додатком - оригіналом платіжного доручення від 24.01.2019р. №338 про сплату судового збору в розмірі 21178,85грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 31.01.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 та призначено справу №902/590/18 до розгляду на 19.02.2019р. об 15:00год..

Представник позивача у письмовому відзиві від 12.02.2019р. №12-02/1902 на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 19.02.2019р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 30.11.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" (покупець) укладено договір поставки №Вн301116/01 на умовах товарного кредиту (далі - договір), згідно п.1.1 якого, продавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти товар та оплатити його вартість (а.с.13-23).

Найменування товару, його кількість, терміни поставки та оплати, базис поставки (місце передачі покупцю) визначені у специфікаціях до цього договору, які є його невід'ємною частиною. Ціна за одиницю виміру товару та його загальна ціна, яку має сплатити покупець, визначається специфікаціями (додатками) до цього договору, з урахуванням вимог щодо цього, викладених в тексті самого договору (розділ 2). Продавець має право достроково виконати свої зобов'язання щодо поставки товару (п.1.2 договору).

Факт поставки та передачі товару від продавця до покупця фіксується шляхом складання та підписання накладних (або актів приймання-передавання) повноважними представниками сторін. З моменту прийому-передачі товару до покупця переходить право власності на товар та ризики його випадкового знищення або пошкодження (п. 1.4 договору).

Згідно п.2.1 договору, ціна товару, умови та витрати на доставку вказуються сторонами в специфікаціях, що є невід'ємною частиною цього договору. Сплата ціни товару покупцем здійснюється у гривнях України. Сторони можуть визначити в специфікації грошовий еквівалент ціни товару в іноземній валюті у доларах США (Євро), по курсу продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує даті підписання специфікації.

Відповідно до п.2.2 договору, покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в гривнях на банківський рахунок продавця, вказаний в рахунку-фактурі.

Пунктом 2.3 договору сторони передбачили, що у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України на дату, що передує даті розрахунку за товар (його частину), вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівнянні з вартістю долару США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладення відповідної специфікації, то неоплачена ціна товару, яку має сплатити покупець, змінюється, та здійснюється за наступною формулою С = В х (К2/К1) грн., де: С кінцева ціна неоплаченого товару, що підлягає оплаті (його частини) в національній валюті України, після зміни ціни такого товару; В ціна неоплаченого товару в національній валюті України, яка підлягає зміні у зв'язку зі зміною вартості долара США (Євро) по відношенню до гривні; К2 вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує даті розрахунку за Товар; К1 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України на банківський день, що передує даті укладення відповідної специфікації.

Приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем у присутності уповноваженого представника продавця в момент отримання товару від продавця. Покупець зобов'язаний перевірити комплектність, цілісність тари, а також відсутність ознак пошкодження або псування товару. Приймання товару покупцем за кількістю підтверджується видатковою накладною. Після приймання товару за кількістю претензії покупця щодо кількості, пакування чи зовнішнього вигляду товару не приймаються (п.4.4 договору).

Відповідно до п. 4.11 договору, стосовно товару, яким є засоби захисту рослин та регуляторів росту рослин, претензії щодо прихованих недоліків товару, які з'являються після застосування товару, приймаються та можуть бути задоволені продавцем лише у випадку присутності представника продавця під час першого застосування товару покупцем. Під час такого першого застосування товару представники сторін складають акт застосування товару на контрольній смузі. В акті зазначається вид застосованого товару, час його застосування, рослинна культура щодо якої застосований товар та інші дані. При розгляді претензії продавцем береться до уваги результати застосування товару на контрольній смузі.

Стосовно товару, яким є насіння, претензії щодо прихованих недоліків товару заявляються покупцем протягом 30 днів з дати приймання-передачі товару. У цьому випадку покупець повинен письмово заявити про це продавцю негайно та викликати представника продавця для складання акту, в якому фіксуються виявлені недоліки товару. На вимогу продавця недоліки товару повинні бути підтверджені результатами аналізів лабораторії (п.4.12 договору).

Відповідно до п.4.13 договору, претензії покупця розглядаються продавцем в місячний строк, який обчислюється з дня одержання претензії і можуть бути визнані обґрунтованими тільки при умові дотримання покупцем вимог розділу 4 договору, а також вимог інструкції виробника, інших нормативних документів по транспортуванню, зберіганню та застосуванню товару.

Згідно п.5.2 договору, сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) оплати платежів покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 25% від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Сума простроченого платежу визначається ціною товару (її частиною), яку покупець сплатив із запізненням. Якщо на момент подання продавцем вимоги або позову до суду щодо сплати покупцем пені, ціна товару (її частина) не сплачена покупцем, сума несплаченої ціни товару (її частини), для розрахунку пені визначається відповідно до п.5.4 договору.

Відповідно до п.5.3 договору, керуючись положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, сторони дійшли згоди, що у випадку прострочення покупцем платежу, сплата якого передбачена відповідно до умов договору, покупець на вимогу продавця сплачує останньому 30 (тридцять) відсотків річних від простроченої суми. Прострочена сума визначається ціною товару (її частиною), яку покупець сплатив із запізненням. Якщо на момент подання продавцем вимоги або позову до суду щодо сплати покупцем 30 (тридцяти) відсотків річних від простроченої суми, ціна товару (її частина) не сплачена покупцем, сума несплаченої ціни товару (її частини), для розрахунку відсотків річних, визначається п.5.4 договору.

У відповідності до п.5.4 договору у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України станом на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівнянні з вартістю долару США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладення відповідної Специфікації, ціна неоплаченого товару (заборгованість відповідача) може змінюватись продавцем пропорційно зміні вартості долару США (Євро) в односторонньому порядку за наступною формулою: С = В х (К2/К1) грн., де: С - кінцева ціна неоплаченого товару в національній валюті України, що підлягає сплаті після зміни ціни неоплаченого товару по вищевказаній формулі; В - ціна неоплаченого товару в національній валюті України, яка підлягає зміні у зв'язку із зміною вартості долара США (Євро) по відношенню до гривні; К2 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, у разі її недоступності або вказана у специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією); К1 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, збільшеним на кількість процентів, що веб-сайту http://minfin.com.ua) на банківський день, що передує даті підписання відповідної специфікації, збільшеним на кількість процентів, що вказана у специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією).

Сторони погодили, що перерахунок продавцем вартості неоплаченого товару за цим пунктом є обов'язковим для покупця та не потребує підписання сторонами жодних додаткових угод до договору.

Пунктом 5.5 договору сторонами встановлено, що позовна давність до вимог про сплату (стягнення) штрафних санкцій (пені) нарахованих відповідно до умов цього договору, становить три роки. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за цим договором припиняється через три роки з моменту виникнення прострочення.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п.7.1 договору).

30.11.2016р було укладено додатки № 1, № 2 (специфікація №1, №2) (а.с.18-23).

14.12.2017р. Господарським судом Вінницької області у справі №902/1049/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" про стягнення заборгованості в сумі 2861443,85грн. прийнято рішення, яким позов задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача 2270502,04грн. боргу з урахуванням курсової різниці, 20270,30грн. пені, 548 148,17грн. штрафу, 22523,34грн. 30 відсотків річних та 42 921,66грн. витрат на сплату судового збору (а.с.24-27).

Судом у справі №902/1049/17 встановлено, що на виконання умов договору від 30.11.2016р. №Вн301116/01 на умовах товарного кредиту, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 9132110,39грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними: №Вн000047 від 30.11.2016р. на суму 3456386,40 грн.; № Вн000048 від 30.11.2016р. на суму 1106293,00 грн.; № Вн000050 від 30.11.2016р. на суму 659997,60 грн.; №Вн000139 від 30.03.2017р. на суму 2370430,81 грн.; № Вн000004 від 03.04.2017р. на суму 1006017,60 грн.; №Вн00008 від 08.09.2017р. на суму 532984,98 грн.

Специфікаціями до договору були встановлені наступні терміни оплати: специфікація №1 від 30.11.2016р. - термін оплати до 01.11.2017р.; специфікація №2 від 30.11.2016р. - термін оплати до 30.10.2017р..

Відповідач частково повернув товар позивачу на загальну суму 6939517,73грн., що підтверджується накладною на повернення від покупця №249 від 07.09.2017р. на суму 532984,89грн., накладною на повернення від покупця №280 від 08.11.2017р. на суму 2370490,81грн., накладною на повернення від покупця №281 від 08.11.2017р. на суму 109999,60грн., накладною на повернення від покупця №31 від 29.03.2017р. на суму 14004,40грн., накладною на повернення від покупця №32 від 29.03.2017р. на суму 3362099,93грн..

Відповідач за поставлений товар розрахунків з позивачем не проводив, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість в загальному розмірі 2192592,66грн. (за специфікацією №1 в розмірі 1100304,07грн. та за специфікацією №2 в розмірі 1092288,59грн.).

02.01.2018 р. на виконання вищевказаного рішення суду у справі №902/1049/17 видано наказ, який надіслано на адресу стягувача.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.04.2018р. скаргу Товариства з обмеженою відповідальність "СИТКОВЕЦЬКЕ" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017 р. без змін (а.с.29-32).

В подальшому, 12.07.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" (Сторона 1), Товариством з обмеженою відповідальністю "КУЗЬМИНЕЦЬКЕ" (Сторона 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" (Сторона 3) укладено договір доручення №120718/03, згідно умов якого, Сторона 2, діючи у якості повіреного, зобов'язується від імені та за рахунок Сторони 1 здійснити юридичні дії: оплатити на користь Сторони 3 заборгованість Сторони 1 у сумі 2904365,51грн., яка виникла у Сторони 1 перед Стороною 3 на підставі договору поставки №Вн301116/01 на умовах товарного кредиту від 30.11.2016 р. та підтверджена рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. у справі №902/1049/17 (а.с.33-34).

Відповідно п. 3.1 договору, Сторона 2 зобов'язана виконати доручення у строк до 30.07.2018р..

Також, на виконання укладеного договору доручення №120710/03 від 12.07.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю "КУЗЬМИНЕЦЬКЕ" перераховано позивачу в якості погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ", яка виникла у останнього на підставі договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. суму коштів в розмірі 2904365,51грн, що підтверджується наявною в справі банківською випискою від 17.07.2018р. (а.с.35).

За вказаних обставин, враховуючи прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р., наявність якого підтверджена рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. у справі №902/1049/17, Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" про стягнення 941 281,91грн заборгованості, з яких 455344,52грн. 30 % річних від простроченої суми та 485937,39грн. пені від простроченої суми за договором №Вн301116 від 30.11.2016 р. про поставку на умовах товарного кредиту.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ" посилається на укладення з відповідачем договору про поставку на умовах товарного кредиту №Вн301116 від 30.11.2018р. відповідно до якого позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРАГРОКОМ") як продавець взяв на себе зобов'язання передати у власність відповідача (Товариство з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ") як покупця поставити товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого живлення, засоби захисту рослин) вказані у додатках (Специфікаціях) №№1-2 до договору № Вн301116 від 30.11.2016р., а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість. На виконання договору продавець належним чином поставив товар у кількості та асортименті, вказаному у додатках (Специфікаціях) №1-2 до договору № Вн301116 від 30.11.2016 р., загальна вартість товару в яких становила 9132110,39грн. з ПДВ.

Однак відповідач допустив порушення власних зобов'язань за договором та в строк, передбачений для проведення платежів, не здійснив оплату вартості отриманого товару, таким чином останній порушив права позивача, в зв'язку з чим позивачем до відповідача 13.11.2017р. був пред'явлений позов, за результатами розгляду якого Господарським судом Вінницької області 14.12.2017р. з відповідача на користь позивача було стягнуто 2270502,04грн. основного боргу, 20270,30грн. пені (за період з 01.11.2017р. по 13.11.2017р.), 22523,34грн. - 30 відсотків річних (за період з 01.11.2017р. по 13.11.2017р.), 548148,17грн. штрафу та 42921,66грн. судового збору.

Відповідно до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 11.04.2018 р. за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, зазначена скарга була залишена без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. без змін. Рішення суду відповідач виконав лише 17.07.2018р. сплативши заборгованість на виконання укладеного договору доручення №120710/03 від 12.07.2018р.. Таким чином, відповідач повністю виконав умови укладеного договору, порушивши строк розрахунку за отриманий товар, а отже і законні права позивача, більше ніж на 7 місяців.

В зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за договором позивач вважає що відповідач має сплатити за період з 14.11.2017р. по 16.07.2018р. пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, що складає 485937,39грн. та 30 відсотків річних у розмірі 455344,52грн. за користування чужими грошовими коштами яку заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 24.09.2018р. відкрито провадження у справі №902/590/18 та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 10.10.2018р.. Також даною ухвалою вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

10.10.2018 р. на адресу Господарського суду Вінницької області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н та без дати (вх.№02.1-34/7927/18 від 10.10.2018 р.), в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову повністю з покликанням на те, що рішення суду від 14.12.2017р. у справі №902/1049/17 виконано повністю відповідачем 17.07.2018р.. При цьому, негативні наслідки заподіяні простроченням відповідача компенсовані задоволенням вимог про стягнення боргу із врахуванням знецінення курсу долара США, які задоволено судом. Таким чином, за твердженням відповідача, ним повністю компенсовано прострочення виконання зобов'язання виконавши рішення суду.

В судовому засіданні Господарського суду Вінницької області 10.10.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.10.2018р., про що повідомлено представників сторін під розпис.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 19.10.2018р. відкладено судове засідання до 19.11.2018р..

05.11.2018р. на адресу Господарського суду Вінницької області від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву №31-10/18-09 від 31.10.2018р., в якому останній підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд задовольнити позов повністю, вказуючи, що відповідачем не зазначено, що курсова різниця, яка врахована судом при прийнятті рішення у справі №902/1049/17 була розрахована позивачем на дату, що передувала даті подання позовної заяви до суду, тобто станом на 10.11.2017р., тоді як борг був погашений 17.07.2018р. та станом на вказану дату погашення боргу курс долара значно зріс. Несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки, за твердженням позивача, призвело до виникнення у нього дефіциту оборотних коштів необхідних йому у діяльності, в зв'язку з цим останній звертався до банківських установ для отримання кредитів. Окрім зазначених кредитів у позивача є також і інші зобов'язання перед установами банків та іншими кредиторами.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 позов задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, з моменту укладення сторонами договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту між ними виникли зобов'язання, які мають правову природу договору поставки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

У відповідності до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобовязання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Частиною 1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. у справі №902/1049/17 стягнуто з відповідача на користь відповідача 2270502,04грн. боргу з урахуванням курсової різниці, 20270,30грн. пені, 548148,17грн. штрафу, 22523,34грн. 30 відсотків річних та 42921,66грн. витрат на сплату судового збору.

Зазначеним рішенням суду у справі №902/1049/17 встановлено та підтверджено обґрунтованість заявленого позивачем позову про стягнення заборгованості за договором поставки в т.ч. і щодо вимог про стягнення пені та 30% річних в звязку з чим дане рішення в силу ч.4 ст.75 ГПК України є преюдиціальним для розгляду цієї справи, у тому числі й в частині підтвердження наявності заборгованості відповідача за вказаний період.

Матеріали справи свідчать, що рішення Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017р. у справі №902/1049/17 відповідачем виконано 17.07.2018р..

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є зобов'язання, за яким боржник зобов'язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обов'язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов'язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов'язання.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 14.11.2011р. у справі №3-116гс11, від 23.01.2012р. у справі №3-142гс11 та від 17.02.2016р. у справі №905/3137/14-908/5775/14, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №910/663/17.

Тобто, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018р. у справі №914/1487/17, від 20.06.2018р. у справі №905/2135/17).

За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу ч.6 ст.232ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно п.5.2 договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) оплати платежів покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 25 % від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Сума простроченого платежу визначається ціною товару (її частиною), яку покупець сплатив із запізненням. Якщо на момент подання продавцем вимоги або позову до суду щодо сплати покупцем пені, ціна товару (її частина) не сплачена покупцем, сума несплаченої ціни товару (її частини), для розрахунку пені визначається відповідно до п. 5.4 договору.

Відповідно до п.5.3 договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту, керуючись положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, сторони дійшли згоди, що у випадку прострочення покупцем платежу, сплата якого передбачена відповідно до умов договору, покупець на вимогу продавця сплачує останньому 30 (тридцять) відсотків річних від простроченої суми. Прострочена сума визначається ціною товару (її частиною), яку покупець сплатив із запізненням. Якщо на момент подання продавцем вимоги або позову до суду щодо сплати покупцем 30 (тридцяти) відсотків річних від простроченої суми, ціна товару (її частина) не сплачена покупцем, сума несплаченої ціни товару (її частини), для розрахунку відсотків річних, визначається п. 5.4 договору.

Згідно п.5.4 договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту, у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України станом на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівнянні з вартістю долару США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладення відповідної Специфікації, ціна неоплаченого товару (заборгованість відповідача) може змінюватись Продавцем пропорційно зміні вартості долару США (Євро) в односторонньому порядку за наступною формулою: С = В х (К2/К1) грн., де: С - кінцева ціна неоплаченого товару в національній валюті України, що підлягає сплаті після зміни ціни неоплаченого товару по вищевказаній формулі; В - ціна неоплаченого товару в національній валюті України, яка підлягає зміні у зв'язку із зміною вартості долара США (Євро) по відношенню до гривні; К2 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, збільшеним на кількість процентів, що вказана у специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією); К1 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на банківський день, що передує даті підписання відповідної специфікації, збільшеним на кількість процентів, що вказана у специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією).

Сторони погодили, що перерахунок продавцем вартості неоплаченого товару за цим пунктом є обов'язковим для покупця та не потребує підписання сторонами жодних додаткових угод до договору.

У п.5.5 договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту сторонами погоджено, що позовна давність до вимог про сплату (стягнення) штрафних санкцій (пені) нарахованих відповідно до умов цього договору, становить три роки. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за цим договором припиняється через три роки з моменту виникнення прострочення.

Враховуючи вище викладене та виходячи із системного аналізу приписів чинного законодавства, змісту договорів, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій (пені), передбачених умовами договору та ЦК України.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум пені та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Отже, вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені та 30 % річних є правомірними, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства та умовам укладених договорів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було нараховано до стягнення з відповідача 30% річних за період з 14.11.2017р. по 16.07.2018р. в сумі 455344,52грн., а також пеню за період з 14.11.2017р. по 16.07.2018р. в сумі 485937,39грн. (розрахунки а.с.12).

Перевіривши здійснений позивачем та судом розрахунок пені та 30% річних, нарахованих у визначених позивачем періодах судом встановлено їх в розмірі - 487504,77грн пеня та 457210,68грн. 30 % річних від простроченої суми, які є більшими ніж ті, що заявлені позивачем у вказані періоди, зокрема, 485937,39грн. пеня та 455344,52грн. 30 % річних від простроченої суми, однак, враховуючи те, що визначення ціни позову є правом та прерогативою позивача, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з ним та зазначає, що останні підлягають до стягнення у заявленому позивачем розмірі за вказані вище періоди.

При цьому, відповідач не подав суду жодних доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення 30 % річних та пені.

Водночас, доводи скаржника про те, що пеня може бути стягнена лише за період з 01.11.2017р. по 01.05.2018р. та судом неправомірно було стягнуто розмір пені поза 6 місячним строком (ч.6 ст.232 ГК України, згідно якої, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано) до уваги колегії суддів не береться. оскільки сторони у п.5.5 договору поставки №Вн301116/01 від 30.11.2016р. на умовах товарного кредиту передбачили, зокрема, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за цим договором припиняється через три роки з моменту виникнення прострочення.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИТКОВЕЦЬКЕ", смт.Ситківці, Немирівського району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 19.11.2018р. у справі №902/590/18 - без змін.

2. Справу №902/590/18 повернути до Господарського суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "21" лютого 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.