СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа №913/334/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Дучал Н.М., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Верхацький І.В., посвідчення №6888/10 від 05.09.2018 року, свідоцтво серія КС№6888/10 від 05.09.2018 року, довіреність №14-17 від 16.01.2019 року;

відповідача - Андрєєв А.М., посвідчення №204 від 28.08.2012 року, свідоцтво №986 від 28.07.2011 року, довіреність №7 від 26.12.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№1300Л/1-40) на рішення Господарського суду Луганської області від 02.11.2018 року по справі №913/334/18,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», м.Сєвєродонецьк, Луганська область,

про стягнення 67186296,40 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу природного газу №16-429-Н від 27.09.2016 року в розмірі 67186296,40 грн., з яких: 35630029,02 грн. сума пені, 8343633,66 грн. сума нарахованих 3% річних, 23212633,72 грн. сума інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договору №16-429-Н від 27.09.2016 року в частині проведення своєчасного розрахунку за поставлений природний газ протягом жовтня 2016 року - березня 2017 року. У зв'язку із допущеним відповідачем простроченням виконання грошового зобов'язання на підставі ст.625 Цивільного кодексу України та п.7.2 договору позивачем нараховані інфляційні втрати, 3% річних та пеня.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 02.11.2018 року у справі №913/334/18 (суддя Драгнєвіч О.В., повний текст рішення складено 06.11.2018 року) позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню в сумі 10210982,41 грн., 3% річних в сумі 2259347,39 грн., втрати від інфляції в сумі 6630736,20 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 175327,83 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 02.11.2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 25419046,61 грн., 3% річних в розмірі 6084286,27 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 16581897,52 грн.;

- прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити;

- судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача по справі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що п.6.1 договору в редакції згідно додаткової угоди №1 від 28.10.2016 року, яка поширює свою дію на відносини, що фактично склалися з 01.10.2016 року, встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 25 числа місяця, наступного за місяцем купівлі-продажу газу. Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, а матеріалами справи підтверджується факт порушення з боку відповідача строків розрахунку за природний газ згідно умов договору №16-429-Н від 27.09.2016 року та додаткових угод.

Скаржник вказує, що вартість придбаного газу сплачувалася відповідачем двома способами, а саме шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача та шляхом проведення взаєморозрахунків через процедуру, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій». Спосіб сплати вартості придбаного газу шляхом проведення взаєморозрахунків з бюджетом підтверджується укладеними спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України між. При цьому, спільні протокольні рішення не змінили умови договору №16-429-Н щодо строків розрахунків та певних сум, оскільки спільні протокольні рішення почали підписуватися з 24.01.2017 року (це перше спільне протокольне рішення із усіх 113), тобто після укладення додаткової угоди № 1 від 28.10.2016 року (яка поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склалися з 01.09.2016 року). Тобто, в період укладення 113 спільних протокольних рішень (починаючи з 24.01.2017 року) діяли умови додаткової угоди №1. яка поширила свою дію на правовідносини з 01.10.2016 року. А в період з моменту укладення договору і до укладення додаткової угоди жодні спільні протокольні рішення не були підписані.

Позивач наполягає на тому, що укладення спільних протокольних рішень не змінює умов договору №16-429-Н щодо строків розрахунків та відповідальності за невиконання умов договору, оскільки додатковою угодою №1 сторони самостійно узгодили нерозповсюдження умов таких правочинів на умови договору без внесення змін до договору в певній формі (усі зміни і доповнення до цього договору та додатки оформляються письмово та підписуються представниками сторін (ПАТ НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Луганськгаз»). проте будь-яких додаткових угод між ПАТ НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Луганськгаз» як сторонами правочину - відсутні.

Таким чином, апелянт вважає висновок суду першої інстанції про те, що наслідком укладення спільних протокольних рішень у цій справі є зміна порядку і строку проведення розрахунків - не відповідає дійсності та не узгоджується із положеннями норм законодавства та умов договорів, які узгоджені сторонами.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»; встановлено відповідачу строк на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі і призначено справу до розгляду в судове засідання.

08.01.2019 року від Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№138), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року з метою забезпечення прав учасників справи на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спору у даній справі, дотримання основних засад господарського судочинства, зокрема, змагальності сторін, повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, з огляду на нез'явлення в засідання суду представника позивача, з огляду на приписи ст. 202, ст. 216 та ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на іншу дату - 18.01.2019 року.

У судовому засіданні 18.02.2019 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 27.09.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (покупець, відповідач у справі) укладено договір №16-429-Н на купівлю-продаж природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупця у 2016 - 2017 році природний газ, а покупець, в свою чергу, прийняти та оплатити газ, на умовах договору.

Природний газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам (п.1.2 договору).

Продавець передає покупцеві з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 20167 року (включно) природний газ обсягом до 230500,000 тис.куб.м у тому числі по місяцях: жовтень 22500,00 тис.куб.м; листопад 28700,00 тис.куб.м; грудень 39300 тис.куб.м, січень 55000,00, лютий 45000,00 тис.куб.м, березень 40000,00 (п. 2.1 договору).

Згідно п.3.2 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У п.5.1 договору сторони погодили, що ціна (граничні роздрібні ціни) на природний газ для побутових споживачів, який постачається за цим договором, визначається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 року №758 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)» і становить 6879,00 грн. за 1000 куб. метрів, в тому числі податок на додану вартість у розмірі 20 відсотків.

Ціна за 1000 куб.метрів природного газу, який передається за цим договором, без урахування податку на додану вартість у розмірі 20 відсотків, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, націнки постачальника газу із спеціальними обов'язками (включно) становить 4958,90 грн. за 1000 куб.метрів природного газу, крім того податок на додану вартість у розмірі 20 відсотків (п.5.2 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, що настає за місяцем поставки газу.

Оплата вартості природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій може проводитися за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Відповідно до п.6.2 договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використанням продавця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.

У п.6.3 договору сторони передбачили, що за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця.

Кошти, які надійшли від покупця, зараховуються як передоплата за умовами відсутності заборгованості за цим договором.

Згідно п.6.4 договору за наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного покупцем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума заборгованості.

Відповідно до п.9.3 строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності) і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 року до 31.03.2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. (п. 11.1. договору).

Матеріали справи свідчать, що договір №16-429-Н на купівлю-продаж природного газу підписаний поважними представника сторін, скріплений печатками та в силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України є чинним.

З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2016 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу природного газу від 27.09.2016 №16-429- Н, якою сторони внесли зміни до пунктів 2.4., 3.1 - 3.5., 4.1., розділу 5 договору.

Крім того п.6.1. договору викладено в новій редакції, а саме:

«Оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (Офіційний вісник України, 2005 р., № 2, ст.88) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Вартість фактично переданого природного газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев'яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу, але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватись в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 (Офіційний вісник України, 2005 р., № 2, ст. 88), має бути здійснений до закінчення 90 (дев'яностого) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів який перевищують цей 5 денний строк».

Також сторони виклали п.7.2 договору в наступній редакції: «у разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми прострочення платежу за кожний день його прострочення».

Дана угода поширює свою дію на відносини, що склалися фактично між сторонами з 01.10.2016 року (п. 11 додаткової угоди).

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору позивачем за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року (включно) поставлено, а відповідачем прийнято природного газу на загальну суму ,07 грн., що підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2016 року на суму 151513494,70 грн. від 30.11.2016 року на суму 201274526,88 грн., від 31.12.2016 року на суму 271004154,77 грн., від 31.01.2017 року на суму 293565824,75 грн., від 28.02.2017 року на суму 265078931,77 грн., від 31.03.2017 року на суму 193339283,20 грн. (т.1, а.с.28-39).

Вказані акти підписані представниками сторін без зауважень, підписи яких скріплені відтисками печаток підприємств. Дані обставини сторонами не оспорюються.

Матеріали справи свідчать, що між Головним управління Державної казначейської служби України у Луганській області, Департаментом фінансів Луганської обласної державної адміністрації, Управліннями фінансів різних райдержадміністрацій Луганської області, Управліннями соціального захисту населення різних райдержадміністрацій Луганської області, ПАТ по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з метою погашення заборгованості за природний газ 2016 -2017 років за договором №16-429-Н від 27.09.2016 року, а саме організації проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11.01.2005 року №20 із відповідними змінами, укладені (підписані) 113 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального Фонду Державного бюджету України (т.3, а.с.192-250, т.4, а.с.1-250, т.5, а.с.1-47).

Пунктом 5.2. спільних протокольних рішень передбачено, що вони набирають чинності з моменту їх підписання всіма сторонами і діють до повного виконання сторонами зобов'язань за цими спільними протокольними рішеннями.

Згідно п. 5.3. спільних протокольних рішень сторони визначили, що спільні протокольні рішення є чинними лише у разі проведення відповідного фінансування.

Спільні протокольні рішення підписані уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплені відтисками печаток всіх сторін.

Укладені спільні протокольні рішення були профінансовані на загальну суму 979749297,38 грн.

Також з матеріалів вбачається, що в січні 2018 року відшкодування заборгованості здійснювалося на підставі постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 року «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», фінансування було проведено на загальну суму 22500143,14 грн. згідно платіжних доручень: №1 від 31.01.2018 року; №2 від 31.01.2018 року, №3 від 31.01.2018 року; №4 від 31.01.2018 року; №5 від 31.01.2018 року (т.5, а.с.50-55).

Інша частина заборгованості на загальну суму 373526775,55 грн. погашена відповідачем шляхом перерахування коштів з розподільчого рахунку, що підтверджується даними виписки з рахунку позивача, довідки про операції на підприємстві (т.5, а.с.81-173; а.с.215-221).

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Позивач стверджує, що відповідач узяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого у жовтні 2016 року - березні 2017 року природного газу виконував несвоєчасно, з порушенням встановленого п.6.1 договору строку, в зв'язку з чим у відповідності до умов договору (п.7.2 договору) та вимог чинного законодавства (ст. 625 Цивільного кодексу України) відповідачу за несвоєчасно проведені розрахунки нараховані: пеня в сумі 35630029,02 грн., 3% річних у розмірі 8343633,66 грн. та інфляційні нарахування в сумі 23212633,72 грн.

З розрахунку, виконаного позивачем (т.1, а.с.23-24; т.5, а.с.185-190) вбачається, що він виконаний з урахуванням положень п.6.1. договору в редакції додаткової угоди №1 від 28.10.2016 року і на заборгованість, яка була профінансована за рахунок виділених бюджетних субвенцій на виконання укладених спільних протокольних рішень, а також згідно постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір №16-429-Н від 27.09.2016 року є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як передбачено ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми права та умов договору з урахуванням додаткових угод до нього, позивачем розраховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь 23212633,72 грн. інфляційних втрат, пені в сумі 35630029,02 грн. та 3% річних на загальну суму 8343633,66 грн.

Як вже було зазначено, вказані суми нараховані на суму боргу, яка була сплачена за рахунок укладених між сторонами спільних протокольних рішень, а розрахунок побудовано з урахуванням строків та умов, встановлених додатковою угодою №1 від 28.10.2016 року.

Колегія суддів відзначає, що наслідком підписання спільних протокольних рішень на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 (за своїм змістом цілком відповідають визначенню угоди в розумінні ст.202 Цивільного кодексу України, що регламентує розглядувані правовідносини між сторонами через їх участь в узгоджені і підписанні таких рішень (п.7 Порядку потребує згоди учасників), що фіксує відповідне волевиявлення, яке має цивільно-правові наслідки) є фактична зміна визначеного у договорі №16-429-Н від 27.09.2016 року (враховуючи умови додаткової угоди) порядку і строку проведення розрахунків за природний газ відносно сум, які охоплюються такими рішеннями.

Наслідки узгодження та фактичного виконання спільних протокольних рішень, з урахуванням кваліфікації їх як відповідних правочинів в частині участі сторін, узгоджується і з приписами ч.1, ч.3 ст.653 Цивільного кодексу України.

Крім того, зміна умов грошового зобов'язання, на що вказують положення протокольних рішень, які запроваджують відповідальність їх сторін саме за їх невиконання, унеможливлює визначення моменту прострочення відносно відповідної суми грошових коштів, охоплених цими рішеннями, в порядку п.6.1. договору купівлі-продажу природного газу №16-429-Н від 27.09.2016 року.

Прострочення та порушення грошових зобов'язань з боку відповідача у розумінні ст.610 та ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України у такому випадку має встановлюватися відносно умов, встановлених цими спільними протокольними рішеннями.

Зазначене, зокрема узгоджується із позиціями Верховного суду, викладеними у справі №904/1858/16 від 14.02.2018 року та у справі №926/2733/16 від 22.05.2018 року, також із правовою позицією Верховного суду України, викладеній у постанові №3-322гс15 від 01.07.2015 року щодо відсутності в аналогічному випадку підстав для стягнення штрафних санкцій, передбачених умовами договору поставки природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями жовтня 2016 року - березня 2017 року.

Механізм розрахунків, запроваджений спільними протокольними рішеннями, узгоджений сторонами фактом їх підписання та передбачений постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року, яка не покладає можливість і правомірність проведення розрахунків між сторонами в залежність від наявності/відсутності відповідного застереження про це в договорі постачання природного газу.

Враховуючи висновки суду щодо можливості кваліфікації участі сторін в узгодженні та виконанні спільних протокольних рішень за своєю формою і наслідками як правочин, доводи позивача про пріоритетність застосування положень п.6.1. договору (в редакції додаткових угоди №1) по відношенню до таких окремих правочинів не ґрунтуються на чинному законодавстві та не відповідають меті запровадження розрахунків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року - опосередковане виконанням цього рішення Уряду втручання в законні (обумовлені ст.ст.611, 625 Цивільного кодексу України) очікування на отримання спірних нарахувань на суму заборгованості, відносно якої державою вжито спеціальних механізм погашення, виправдовується легітимною метою такого втручання - фінансування пільг та субсидій населення, здійснюваного за рахунок джерел Держави, у тому числі - і позивача, зважаючи на приналежність останнього до державного сектору економіки.

Сторони, підписавши спільні протокольні рішення, тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за договором. Отже, для застосування санкцій та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі №913/89/18 та від 01.10.2018 року у справі №904/9145/17.

Оцінюючи умови договору в редакції додаткової угоди №1 від 28.10.2016 року, слід звернути увагу, що в п.6.1 міститься загальна умова оплати за газ - це 100% поточна оплата протягом місяця купівлі-продажу природного газу. Також зі змісту цього пункту вбачається, що газ в якості остаточного розрахунку може бути оплачено власними коштами відповідача за рахунок сплаченого споживачами і за рахунок коштів пільг, субсидій і компенсацій з державного бюджету.

У той же час, сторони погодили, що остаточний розрахунок за газ власними коштами проводиться до 25-го числа місяця, наступного за місяцем купівлі-продажу газу, а за рахунок субсидій та компенсацій з бюджету газ повинен бути оплачений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу і цей строк оплати може бути продовжений на кількість днів не підписання позивачем спільного протокольного рішення.

Договір містить окремі умови щодо строків проведення розрахунків за газ власними коштами і бюджетними коштами за рахунок пільг і субвенцій.

Підписанням спільного протокольного рішення його іншими учасниками та сторонами спору було вирішено лише питання про порядок погашення боргу за газ по договору за рахунок бюджетних коштів і встановлено спеціальний строк цього розрахунку - один день з моменту зарахування коштів на рахунок відповідача.

Спільні протокольні рішення були підписані сторонами спору вже після укладення договору та додаткової угоди №1 від 28.10.2016 року до нього.

При цьому, на момент підписання спільних протокольних рішень сторони справи усвідомлювати існування в п.6.1 договору (в редакції додаткової угоди) умов про те, що ці протокольні рішення не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (абз.8 п.6.1 договору), але підписали їх з умовою про проведення розрахунків бюджетними коштами протягом дня з часу їх зарахування на рахунок.

Враховуючи зазначене, підписуючи спільні протокольні рішення, сторони свідомо узгодили новий строк проведення розрахунку, фактично змінивши умови п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №1) про те, що розрахунки бюджетними коштами проводяться протягом 90 днів за місяцем купівлі-продажу природного газу та усунули певну невизначеність формулювання цього пункту щодо строків.

Крім того, усвідомлюючи зміст підписаних протокольних рішень, відповідну зміну порядку та строків проведення розрахунків між сторонами, позивач не порушував питання про недійсність спільних протокольних рішень через невідповідність умовам п.6.1 договору, а прийняв бюджетні кошти в рахунок погашення боргу за газ.

Позивачем не доведено, не обґрунтовано, а в матеріалах справи відсутні докази прострочення виконання зобов'язань за укладеними між сторонами спільними протокольними рішеннями.

Позивачем при проведенні розрахунку заявлених до стягнення сум вищевказані обставини не враховані.

Крім того, з розрахунку позивача вбачається, що останній нараховує компенсаційні суми й на заборгованість, яка була погашена на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету».

Так, постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року втратила чинність 01.01.2018 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 запроваджено новий механізм фінансування субвенцій на надання пільг та житлових субсидій населенню.

Затверджений постановою №256 Порядок визначає, зокрема, що відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання).

Відповідно до п.8.1 Порядку, кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб'єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.

Суб'єктами господарювання, які мають ліцензію на розподіл природного газу, кошти, отримані згідно з абзацами другим, сьомим, дев'ятим та чотирнадцятим цього пункту, спрямовуються на оплату природного газу оптовим продавцям та власникам ресурсу природного газу (в тому числі ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»).

Відповідно до ч. 23 п. 8-1 Порядку усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. N256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок (ч. 3 п. 8-1 Порядку).

Згідно з ч. 25 п. 8-1 Порядку, казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.

Отже, варто враховувати, що постановою Кабінету Міністрів України №256 фактично визначено інший порядок розрахунків за поставлений природний газ, ніж передбачений сторонами в додатковій угоді №1.

Згідно положень ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому положення норм наведених постанов Кабінету Міністрів України є обов'язковим для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту. Відтак, строки та порядок здійснення розрахунків за поставлений природний газ визначаються саме нормами наведених постанов та укладених спільних протокольних рішень. Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем було здійснено розрахунки за поставлений природний газ у порядку, встановленому вказаними постановами, за рахунок коштів Державного та місцевого бюджетів після їх надходження в установленому порядку.

У матеріалах справи наявний розрахунок заявлених до стягнення Сум проведений позивачем та контррозрахунок відповідача.

Судом першої інстанції перевірено надані сторонами розрахунки та встановлено, що вони з боку позивача вчинені всупереч наявних між сторонами норм права і правовідносин, а розрахунок відповідача проведено з арифметичними та технічними помилками.

Таким чином, місцевий господарський суд провів розрахунок самостійно та визначив, що належними до стягнення з відповідача на користь позивача становить сума 3% річних за зобов'язаннями жовтня 2016 року - лютого 2017 року 2259347,39 грн., інфляційних втрат - 6630736,20 грн. (період січня-лютого 2017 року) та пені в розмірі 10210982,41 грн.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені, а перевіривши розрахунки, які наведені у тексті оскаржуваного рішення встановила, що вони є вірними та підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються доводами викладеними у мотивувальній частині постанови.

У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Луганської області від 02.11.2018 року у справі №913/334/18 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 236, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 02.11.2018 року по справі №913/334/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Н.М. Дучал

Суддя М.М. Слободін