ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2019 Справа №914/2402/18

За позовом: Фізичної особи-підприємця Бегаля Тараса Михайловича, м. Рівне

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича, м. Львів

про стягнення 51 525, 00 грн

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Чорної І.Б.

Представники:

від позивача: Бегаль Т.М. - підприємець;

від відповідача: не з'явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов Фізичної особи-підприємця Бегаля Тараса Михайловича до Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича про стягнення 51 525, 00 грн.

Ухвалою суду від 02.01.2019 було відкрито провадження у справі № 914/2402/18 за правилами спрощеного позовного провадження та розгляд справи призначено на 28.01.2019.

Представник позивача у судове засідання 28.01.2019 не з'явився, через канцелярію суду подав заяву та оригінали доказів долучених до позовної заяви. Представник відповідача 28.01.2019 не з'явився. Ухвалою суду від 28.01.2019 розгляд справи відкладено на 18.02.2019.

Позивач у судове засідання 18.02.2019 з'явився, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання 18.02.2019 не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, поданого позивачем на вимогу суду, місце проживання Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича зареєстроване за адресою: 79040, АДРЕСА_1, куди і скеровувались ухвали господарського суду про відкриття провадждення та відкладення розгляду справи рекомендованими листами з повідомленням про вручення. Ухвала про відкриття провадження у справі від 02.01.2019 була повернута на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до приписів п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р. № 18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з'ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 18.02.2019 справу розглянуто по суті та оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення у справі.

Позиція позивача.

Фізична особа-підприємець Бегаль Тарас Михайлович звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича про стягнення 51 525, 00 грн заборгованості за надані послуги з перевезення вантажу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на укладений між сторонами у справі договір-заявку від 11.10.2018 № 1110-18/1 на транспортно-експедиційні послуги, на підставі якого ним було здійснено перевезення вантажу з м. Зевенбергена, Нідерланди до м. Перемишль, Республіка Польща. На підтвердження здійсненого перевезення позивачем подано товарно-транспортну накладну (CMR), з відтиском печатки вантажоодержувача - Sp. z. o. o. PK EUROBUD.

У договорі-заявці сторонами було погоджено суму перевезення в розмірі 1 600 Євро.

Як зазначає позивач, після здійсненого перевезення він надіслав на адресу відповідача вимогу про оплату вартості перевезення на суму 51 525, 00 грн, разом із рахунком фактурою від 15.10.2018 № 92/10 на зазначену суму. Оскільки відповідач на вимогу позивача коштів не сплатив, останній звернувся із претензією до відповідача від 30.10.2018 № 7, у якій просив сплатити заборгованість за надані позивачем товарно-експедиційні послуги у розмірі 51 525, 00 грн.

Відповідач відповіді на претензію не надав та коштів не сплатив, внаслідок чого позивач звернувся з цим позовом до суду та просить стягнути з відповідача 51 525, 00 грн заборгованості та судові витрати.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву, письмових обґрунтованих пояснень та доказів погашення заборгованості до суду не представив.

Обставини справи встановлені судом.

Між сторонами у справі було підписано договір-заявку від 11.10.2018 № 1110-18/1 на транспортно-експедиційні послуги.

Укладення договору сторонами відбулося у спрощений спосіб, шляхом відправлення замовником перевезення (відповідачем) сканованої копії договору-заявки № 1110-18/1 з підписом та печаткою відповідача на електронну адресу перевізника (позивача), який прийняв умови договору, підписав, засвідчив печаткою договір та надіслав його скановану копію на електронну адресу замовника.

Відповідно до умов договору-заявки, сторони погодили вартість перевезення вантажу на суму 1 600 Євро.

За умовами договору-заявки було погоджено перевезення вантажу з м. Зевенбергена, Нідерланди до м. Львів, Україна. Однак, як зазначив позивач, в процесі виконання договору відповідач скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 12 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, та змінив місце доставки вантажу на м. Перемишль, Республіка Польща.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав своє зобов'язання за договором-заявкою та доставив вантаж в домовлене місце поставки - м. Перемишль, Республіка Польща, що підтверджується товарно-транспортною накладною (CMR типу AVC-2002 NL № 181470562), з наявним у ній відтиском печатки вантажоодержувача - Sp. z. o. o. PK EUROBUD.

19.10.2018 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про оплату наданих послуг перевезення та виставив йому рахунок фактуру від 15.10.2018 № 92/10 на суму 51 525, 00 грн. У зв'язку з несплатою відповідачем за надані послуги, позивач пізніше звернувся до відповідача із претензією від 30.10.2018 № 7 про сплату заборгованості на суму 51 525, 00 грн та просив розглянути пред'явлену претензію у п'ятиденний строк. У претензії ФОП Бегаль Т.М. зазначив, що вартість перевезення передбачена договором у розмірі 1 600 Євро, що по курсу НБУ станом на день завантаження автомобіля становить 51 525, 00 грн. Відповідач вимоги претензії не виконав та на претензію не відповів.

Норми права та мотиви з яких виходить суд при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності із ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частини 1-3 статті 207 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" (надалі - Закон) передбачено, що відносини, пов'язані з електронним документообігом та використанням електронних документів, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, законами України "Про інформацію", "Про захист інформації в автоматизованих системах"; Про державну таємницю"; Про телекомунікації"; Про обов'язковий примірник документів"; Про Національний архівний фонд та архівні установи", цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 5 Закону, електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов'язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Як встановлено ст. 8 Закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронний документ не може бути застосовано як оригінал: 1) свідоцтва про право на спадщину; 2) документа, який відповідно до законодавства може бути створений лише в одному оригінальному примірнику, крім випадків існування централізованого сховища оригіналів електронних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріальне посвідчення цивільно-правової угоди, укладеної шляхом створення електронного документа (електронних документів), здійснюється у порядку, встановленому законом.

Обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов'язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до статей 3, 5, 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (Правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що наведена у п. 18 постанови від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17).

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 3 ст. 909 ЦК України).

За приписами п. 1 ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до якої приєдналася Україна згідно із Законом України від 01.08.2006 №57-V "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" (надалі - Конвенція), вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст. 4 Конвенції, договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником (п.1 ст. 9 Конвенції).

Згідно з умовами ст. 12 Конвенції, відправник має право розпоряджатися вантажем, зокрема, вимагати від перевізника припинення перевезення, зміни місця, передбаченого для доставки вантажу, або здачі вантажу одержувачу, іншому, ніж зазначений у вантажній накладній.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

У відповідності до ст. 916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно умов ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Приписами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч.1 ст. 625 ЦК України).

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 2 ГПК України, принципами господарського судочинства, є зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи. За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на вищевикладене, господарським судом були створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції, однак відповідач в судові засідання не з'явився, доводів позовної заяви не спростував, доказів сплати заборгованості не представив.

Висновки суду за результатами розгляду справи.

З наведених обставин справи та поданих сторонами доказів вбачається, що між сторонами у передбачений законом спосіб було укладено договір-заявку від 11.10.2018 № 1110-18/1 на перевезення вантажу, який було виконано позивачем, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) типу AVC-2002 NL № 181470562. Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано факту належного виконання позивачем умов договору та не представлено доказів оплати заборгованості, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 51 525, 00 грн обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, який складається із суми сплаченого за подання позову судового збору в розмірі 1 762 грн та витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 грн, понесених на підставі договору про правову допомогу від 12.12.2018.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України, однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Стаття 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що відшкодування судових витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

В підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу при його зверненні до господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості, позивачем долучено до матеріалів справи копію договору про правову допомогу від 12.12.2018, укладеного із адвокатом Лозою Віктором Миколайовичем, копія ордеру адвоката від 18.12.2018, копію свідоцтва Лози Віктора Миколайовича про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акта приймання-передачі наданих послуг від 18.12.2018, а також копію квитанції про оплату послуг адвоката від 18.12.2018 № 05-12 на суму 3 500 грн.

З врахуванням зазначеного в ч. 4 статті 126 ГПК України щодо врахування співмірності витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, складністю справи та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг (вивчення та огляд документів, проведення заходів досудового врегулювання спору, підготовка позовної заяви), суд вважає підставними до відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 500 грн.

Відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача повністю.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 124, 126, 129, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича (79040, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Бегаля Тараса Михайловича (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму в розмірі 56 787, 00 грн, з яких:

- 51 525, 00 грн основного боргу;

- 1 762, 00 грн судового збору;

- 3 500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 22.02.2019.

Суддя Манюк П.Т.