ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. Справа№ 910/14423/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 14.02.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 (повний текст складено 10.12.2018)

у справі №910/14423/15 (суддя Курдельчук І.Д.)

за заявою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 за нововиявленими обставинами

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича

до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) ОСОБА_3; 2) ОСОБА_4; 3) ОСОБА_5; 4) ОСОБА_6; 5) ОСОБА_7

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 6) Національний банк України; 7) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 209 608 895,49 грн.

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - Банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Банку Кадирова Владислава Володимировича звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - Товариство): 150 000 000 грн. заборгованості за прострочення кредиту за договором кредитної лінії від 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1; 26 473 972,60 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 13 610 958,92 грн. заборгованості за простроченими нарахованими процентами; 1 217 698,48 грн. пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів; 9 000 000 грн. штрафу за неналежне виконання зобов'язання, а всього 200 302 630 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016, позов Банку задоволено повністю, присуджено до стягнення з Товариства на користь Банку 150 000 000 грн. заборгованості за прострочення кредиту; 31 405 479,45 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 15 583 561,65 грн. заборгованості за простроченими нарахованими процентами; 1 641 997, 22 грн. пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів; 13 500 000 грн. штрафу за неналежне виконання зобов'язання; 1 886 301,37 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом; 91 555,79 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за процентами. Крім того, присуджено до стягнення з Товариства в доход державного бюджету України 73 080 грн. судового збору.

24.03.2016 на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 видано відповідні накази.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017, задоволено заяву про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15 за нововиявленими обставинами; скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2017 у справі №910/14423/15 рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі № 910/14423/15 скасовано; у задоволенні заяви про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15 за нововиявленими обставинами відмовлено; рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/14423/15 залишено в силі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/14423/15 від 25.04.2018 відмовлено Товариству в задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 апеляційну скаргу Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.04.2018 у справі №910/14423/15 залишено без задоволення, ухвалу змінено, викладено резолютивну частину в такій редакції: « 1. У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 відмовити. 2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 залишити без змін.».

16.07.2018 Товариство подало до Господарського суду міста Києва заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15, в якій заявник просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.09.2013 №ВКЛ-2022390/1.

В обґрунтування поданої заяви Товариство зазначило, що 04.07.2018 на його адресу надійшла постанова Верховного Суду у справі №761/22001/15-ц за позовом Товариства до ОСОБА_6, Банку, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), Національний банк України (далі - НБУ), про визнання правочину недійсним - договору поруки від 28.11.2017, укладеного ОСОБА_6 та Банком, якою задоволено касаційну скаргу ОСОБА_6, рішення Апеляційного суду міста Києва від 22.11.2017 скасовано та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2017; Верховний Суд справу № 760/22001/15-ц розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи та оприлюднив своє рішення на сайті Єдиного реєстру судових рішень лише 23.06.2018. Таким чином, як зазначив заявник, Верховний Суд встановив дійсність договору поруки від 28.11.2017 №П2022390-6 (далі - Договір поруки), укладеного ОСОБА_6 та Банком. За таких обставин Товариство вважає, що судове рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 має бути переглянуте, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо факту дійсності Договору, оскільки підставою для задоволення позовних вимог Банку відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 стало визнання Господарським судом міста Києва договорів поруки (в тому числі і договору від 28.11.2014 №П2022390-6) нікчемними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/14423/15 відмовлено Акціонерному товариству «Укргазвидобування» у задоволенні заяви (від 12.07.2018 вих.2.1.1-03-5880) про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 за нововиявленими обставинами та залишено рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 (АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_1), ОСОБА_4 (АДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_2), ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_3), ОСОБА_6 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_4), ОСОБА_7 (АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_5), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ідентифікаційний код 00032106), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ідентифікаційний код 21708016), про стягнення 209 608 895,49 грн., в силі.

Ухвала мотивована тим, що обставини, покладені заявником в основу заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами в якості нововиявлених, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки відмова у задоволенні позову щодо визнання недійсним Договору поруки в межах цивільної справи №760/22001/15-ц, не виключає його нікчемність в силу приписів частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що і було встановлено судовим рішенням по справі № 910/14423/15.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/14423/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 за нововиявленими обставинами.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, приймаючи ухвалу від 28.11.2018 у справі №910/14423/15, дійшов помилкового висновку про необґрунтованість заяви про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 за нововиявленими обставинами, чим неправильно застосував норми статті 204 Цивільного кодексу України та порушив норми частини 2 статті 320 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що фактично постановою Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №760/22001/15-ц було встановлено дійсність договору поруки від 28.11.2014 №П2022390-6, укладеного між ОСОБА_6 та Банком. Таким чином, договір поруки від 28.11.2014 №П2022390-6 є дійсним з моменту його вчинення, а також є дійсним і на час розгляду справи №910/14423/15, за результатами розгляду якої надано помилкову оцінку зазначеному договору поруки (суд першої інстанції при прийнятті рішення від 19.08.2015 зазначив про нікчемність договорів поруки, укладених між Банком та іншими фізичними особами, зокрема, з ОСОБА_3 (№П30019775), ОСОБА_7 (№П2022390-5), ОСОБА_6 (№П2022390-6), ОСОБА_4 (№П), ОСОБА_5 (№П30019775-9), та прийняв рішення про безпідставне стягнення з Товариства коштів). Обставини дійсності договору поруки, хоч і були встановлені пізніше, однак існували на час розгляду справи №910/14423/15.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2018 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» у справі №910/14423/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/14423/15 та справу призначено до розгляду на 17.01.2019.

02.01.2019 від Банку та 10.01.2019 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування», у яких позивач та третя особа-7 просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишити оскаржену ухвалу місцевого господарського суду в силі. У відзивах позивач та третя особа-7 зазначили, постанова Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №760/22001/15-ц, якою залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2017, яким відмовлено у позові ПАТ «Укргазвидобування» про визнання недійсним договору поруки від 28.11.2014 №П2022390-6, укладеного між ОСОБА_6 та Банком, не виключає нікчемність вказаного договору поруки з огляду на положення пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не спростовує інші факти, які було покладено в основу судового рішення, яке переглядається.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2019 №09.1-08/228/19, у зв'язку із перебуванням судді Скрипки І.М. у відпустці, яка не є головуючою суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2019 справу №910/14423/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/14423/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Іоннікова І.А. та розгляд справи №910/14423/15 вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 17.01.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2019 розгляд справи відкладено на 14.02.2019 у зв'язку з неявкою у судове засідання третіх осіб 1-3 та -5.

У судове засідання, призначене на 14.02.2019, з'явились представники позивача, відповідача та третіх осіб -4, -6, -7.

Треті особи 1-3 та -5 у судове засідання, призначене на 17.01.2019, знову не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень та витягами із сайту Укрпошта щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Оскільки у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третіх осіб 1-3 та -5 про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на те, що неявка їх представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів, враховуючи процесуальні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, вважає можливим здійснити перевірку оскарженої ухвали в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третіх осіб 1-3 та -5.

У судовому засіданні 14.02.2019 представники заявника та ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги відповідача, просили її задовольнити, оскаржену ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Товариства про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15.

Представники позивача та третіх осіб -6, -7 у судовому засіданні 14.02.2019 заперечували проти задоволення апеляційної скарги Товариства, просили залишити оскаржену ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Товариства не підлягає задоволенню, а оскаржена ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 320 Господарського процесуального кодексу України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Статтею 320 Господарського процесуального кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.

Так, до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи. Необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту); так, не можуть вважатися такими обставинами подані учасником судового процесу листи, накладні, розрахунки, акти тощо, які за своєю правовою природою є саме новими доказами.

Прийняття та розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не означає обов'язкового скасування чи зміни рішення, що переглядається. Результат перегляду повинен випливати з оцінки доказів, зібраних у справі, і встановлення господарським судом на основі цієї оцінки наявності або відсутності нововиявлених обставин, визначення їх істотності для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Господарський суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Як вбачається зі змісту заяви Товариства від 16.07.2018 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15, а також апеляційної скарги, єдиним мотивом заяви є те, що на думку заявника, нововиявлена обставина - це встановлення Верховним Судом у межах справи №761/22001/15-ц дійсності Договору поруки, укладеного між ОСОБА_6 та Банком.

Товариство вважає, що судове рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 має бути переглянуте з урахуванням висновків Верховного Суду щодо факту дійсності Договору, оскільки підставою для задоволення позовних вимог Банку відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 стало визнання Господарським судом міста Києва договорів поруки (в тому числі і договору від 28.11.2014 №П2022390-6) нікчемними.

Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28.07.2017 по справі №761/22001/15-ц, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 13.06.2018, не виключають нікчемності Договору поруки та не спростовують інші факти, які було покладено в основу судового рішення від 19.08.2015 у справі №910/14423/15, яке переглядається, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України).

Підстави припинення зобов'язань зазначені у статтях 599 - 609 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, наявність судового рішення, яким було нібито встановлено дійсність Договору поруки не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання суми заборгованості.

Встановлені у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №761/22001/15-ц факти та наведені у ній мотиви скасування рішення Апеляційного суду міста Києва від 22.11.2017, не є істотною обставиною для розгляду справи №910/14423/15, врахування якої при вирішенні справи судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте.

Так, нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Заявник вказує на те, що у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 зі справи №761/22001/15-ц зазначено таке:

«Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов'язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Крім того, положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов'язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов'язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов'язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов'язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов'язань.

Зазначений висновок міститься й в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-51цс11.

Вищезазначені норми не передбачають й обов'язкового визначення основним зобов'язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов'язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним.».

Водночас, при вирішенні спору в даній справі місцевий господарський суд у рішенні від 19.08.2015 встановив, що договори поруки (у тому числі договір поруки від 28.11.2014 №П2022390-6) є нікчемними, оскільки шляхом їх укладення було надано переваги в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перед іншими вкладниками Банку.

При цьому, мотивуючи вказаний висновок, суд погодився із доводами Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Банку, які були покладені в основу рішенні про визнання нікчемними договорів поруки, та виходив із наступного:

- операції договірного списання коштів з рахунків поручителів, здійснених на погашення заборгованості Товариства за договорами кредитних ліній, а також укладання договорів порук були проведені на дату, коли Банк було віднесено до категорії проблемних та в його діяльності Національним банком України було запроваджено ряд обмежень в частині операцій з інсайдерами, затверджених від 30.10.2014 Постановою №692/БТ, що вказує на порушення зазначених вимог;

- в порушення пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ в частині обмеження операцій передачі в забезпечення третім особам майна та активів Банку на означений період і за умови отримання погодження куратора Банку. Банком були укладені договори поруки з фізичними особами та виконано операції договірного списання грошових коштів поручителів, за якими відповідно до статті 556 ЦК України фізичні особи-поручителі отримали право регресу до позичальника (Товариство). Таким чином, Банк, уклавши договори поруки та здійснивши за ними договірне списання, передав активи Банку, що знаходяться у заставі НБУ, кредиторам банку фізичним особам з наданням їм переваг, прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами Банку;

- в порушення статей 554, 555, 557 ЦК України, якими визначаються обов'язки сторін (боржника і поручителя) не було повідомлено та не отримано згоду позичальника про введення поручителів, про що свідчать факти відсутності листів-повідомлень від Банку до Товариства щодо згоди на внесення змін до структури забезпечення за договорами кредитних ліній;

- незважаючи на укладання двосторонніх угод-порук та рішення Кредитного комітету Банку (пункти 4 протоколів за №№50/78, 50/79 від 30.10.2014) не відбулося внесення змін до договорів кредитних ліній в частині забезпечення зобов'язань, тобто не були оформлені додаткові угоди на доповнення пунктів 1, 3 вказаних договорів;

- незважаючи на те, що договори поруки були укладені 28 листопада 2014 року, в обліковій системі Б2 дані поруки були обліковані на рахунках 9031 «Прості гарантії, отримані Банком» із запізненням майже в три місяця, тобто 19 та 20 лютого 2015 року, що є порушенням процедури обліку зобов'язань та вимог за укладеними договорами і свідчать про оформлення договорів порук датою, не дійсною на момент підписання, тобто «заднім» числом;

- відповідно до пункту 7 частини третьої статті 38 Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку;

- таким чином, керуючись положеннями статті 38 Закону, статей 215, 216, 228 ЦК України вирішено визнати договори поруки нікчемними.

Із вищевказаного, як вірно зазначив суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, жодним чином не вбачається, що судовим рішенням Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №761/22001/15-ц було спростовано обставини нікчемності Договору поруки у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які були предметом розгляду у справі № 910/14423/15.

При розгляді справи №761/22001/15-ц не було оцінки нікчемності Договору поруки в силу приписів частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та не спростовано обставини, які покладені в основу судового рішення зі справи №910/14423/15.

Товариство у своєму позові у справі №761/22001/15-ц просило визнати недійсним Договір поруки на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України у зв'язку з тим, що вказаний договір суперечить та порушує приписи статті 548 Цивільного кодексу України. Нікчемність Договору поруки не була предметом розгляду по справі №761/22001/15-ц.

Таким чином, відмова у задоволенні позову щодо визнання недійсним Договору поруки не виключає його нікчемність в силу приписів частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що і було встановлено судовим рішенням у справі №910/14423/15, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2016.

Як уже зазначалося, не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи.

Зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 чітко вбачається, що під час розгляду даної справи судом були досліджені факти недійсності (нікчемності) Договору поруки на підставі приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, викладені Верховним Судом висновки щодо відсутності підстав для визнання недійсним Договору поруки на підставах, заявлених Товариством (статті 203, 215, 548 Цивільного кодексу України) у межах цивільної справи, не є підставою для перегляду рішення з господарського спору, ухваленого судом відповідно до норм матеріального права, зокрема, спеціального закону - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що заявником не доведено належними та допустимими доказами існування нововиявлених обставин відповідно до пункту 1 частини 2 статті 320 Господарського процесуального кодексу України, які в установленому порядку спростовували б факти, що були покладені в основу судового рішення у справі №910/14423/15. Підстави для перегляду рішення суду у даній справі за нововиявленими обставинами відсутні.

За змістом частини 3 статті 325 Господарського процесуального кодексу України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні заяви відповідача про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі №910/14423/15 за нововиявленими обставинами в зв'язку з її безпідставністю та недоведеністю відповідачем існування нововиявлених обставин.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у даній справі підлягає залишенню без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 267-285, 320, 325 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/14423/15 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/14423/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/14423/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.02.2019.

Головуючий суддя Ю.Б.Михальська

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко