ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа №914/3050/14

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - О.І.Матущак

- ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання К.Кострик

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «МІРТ»

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.10.2018

у справі № 914/3050/14

за позовом: Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

до відповідача: Приватного підприємства «МІРТ»

про: стягнення 72500 грн. штрафу та пені

з участю представників:

від позивача ОСОБА_2 представник (довіреність № 63-02/820 від 23.05.2018)

від відповідача ОСОБА_3 адвокат (довіреність № 1008-18-1 від 10.08.2018)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.10.2018 у справі № 914/3050/14 (суддя Бортник Ю.О.) задоволено позов Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України до Приватного підприємства «МІРТ» та стягнуто з відповідача в дохід Державного бюджету України 16000,00 грн. штрафу та 49500,00 грн. пені, а також стягнуто в дохід державного бюджету із відповідача 1218,00 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що суду не подано доказів в підтвердження оплати штрафу у встановлений строк, а також не подано доказів того, що рішення Антимонопольного комітету відповідачем було оскаржено, переглянуто органами Антимонопольного комітету в порядку ст.58 Закону України "Про захист економічної конкуренції" або господарським судом в порядку ст.60 вказаного Закону, і за результатами перегляду змінено або скасовано. Отже, відповідно до ч.2 ст. 56 Закону України Про захист економічної конкуренції та ст. 22 Закону України Про Антимонопольного комітету України є обовязковим до виконання. Окрім того, суд зазначив, що нарахування, застосовані відділенням на підставі Закону України "Про захист економічної конкуренції", не пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання або зобов'язання щодо сплати податків і зборів та не є заходами, спрямованими на забезпечення виконання цих зобов'язань відповідно до положень статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". У зв'язку з цим норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач Приватне підприємство «МІРТ» подав до Західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає те, що відхиливши доводи ПП «МІРТ» про те, що вимоги позивача слід було розглядати та було погашено в межах провадження у справі про банкрутство, місцевий господарський суд виходив із того, що предмет даного позову не можна ототожнювати із поняттям «грошове зобовязання», яке визначене у абзаці 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Водночас, на думку скаржника, такий висновок про вичерпний характер наведеного у Законі переліку видів грошових зобовязань є хибним та не відповідає нормам чинного законодавства про банкрутство. Як зазначає скаржник, ні норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ні Закону України «Про захист економічної конкуренції, ні ГПК України не містять виключень, які б надавали позивачу права на стягнення грошових коштів з відповідача, щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство, чи розгляду позовних вимог про стягнення таких коштів, поза межами такої справи, надаючи позивачу особливі переваги задоволення грошових вимог перед іншими кредиторами боржника.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2018 справу № 914/3050/14 передано судді-доповідачу ОСОБА_4 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Матущак О.І. та Якімець Г.Г.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 по справі № 914/3050/14 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 розгляд справи було призначено на 28.01.2019.

В судове засідання 28.01.2019 зявились представники сторін та надали усні пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 28.01.2019 за згодою представників сторін оголошено перерву до 18.02.2019.

Представник апелянта в судове засідання 18.02.2019 зявився, надав усні пояснення по суті спору, вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення у справі скасувати.

В судове засідання прибув представник позивача, надав усні пояснення по суті спору, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відводів складу суду та секретаря судового засідання в порядку ст.ст.35,37 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 18.02.2019 проголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач 06 березня 2012 р. прийняв рішення № 18 у справі № 2-01-25/2012 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу». Вказаним рішенням відповідно до ст. 52 Закону України Про захист економічної конкуренції накладено на відповідача штраф у розмірі 50000,00 грн. за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України Про захист економічної конкуренції. Крім цього, відповідача повідомлено про обовязок сплатити штраф у двомісячний строк з дня отримання рішення про накладення штрафу. Згідно з відміткою на рекомендованому повідомленні № 33 5 про вручення поштового відправлення, а саме: листа № 13/04-705 щодо надання для виконання рішення та вручення копії рішення № 18 від 06.03.2012, рішення отримано відповідачем 19.03.2012. Рішенням адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24 квітня 2012 р. № 32 у справі № 2-01-25/2012 розстрочено відповідачу сплату штрафу у розмірі 50000 грн., який накладено відповідно до Рішення від 06.03.2012 № 18 до січня 2012 р. Відповідач штраф у повній мірі не сплатив. У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази сплати ним станом на день вирішення справи судом 16000 грн. штрафу. Факт несплати згаданої суми штрафу відповідачем не заперечується. Рішення позивача від 06 березня 2012 р. за № 18 у справі № 2-01-25/2012 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.01.2014 було порушено провадження у справі №914/4801/13 про банкрутство Приватного підприємства «Мірт».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.05.2018 у справі №914/4801/13 було затверджено мирову угоду, укладену між ПП «Мірт» та його кредиторами у справі про банкрутство.

У звязку з несплатою відповідачем штрафу у розмірі 16000 грн. Львівське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулось до суду з позовом про стягнення з ПП «Мірт» в дохід Державного бюджету України 16000,00 грн. штрафу та 49500,00 грн. пені.

Згідно з ч.ч. 2, 3, 5, 7, 8 ст. 56 Закону України Про захист економічної конкуренції рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання. Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу. За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України. Нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу. Нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду. Нарахування пені зупиняється на час розгляду органом Антимонопольного комітету України заяви особи, на яку накладено штраф, про перевірку чи перегляд рішення у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. У разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, та пені органи Антимонопольного комітету України стягують штраф та пеню в судовому порядку. Протягом п'яти днів з дня сплати штрафу суб'єкт господарювання зобов'язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 16000 грн. штрафу є обгрунтованими та підставно судом задоволені.

Враховуючи наведене, а також те, що нарахування та стягнення пені, передбаченої частиною п'ятою статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", має обов'язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування і в зв'язку з цим не підпадає під ознаки адміністративно-господарських санкцій в розумінні статей 238, 239, 249 ГК України, які застосовуються саме на підставі рішення уповноваженого на це органу, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 49500 грн. пені за період прострочення сплати штрафу з 03.01.2013 р. по 09.03.2013 є також обгрунтованими. Вказану пеню нараховано позивачем без перевищення встановленого ч. 5 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" гранично допустимого розміру. Позивачем заявлено до стягнення пеню за 66 днів прострочення сплати штрафу, відповідно до зробленого ним у позовній заяві розрахунку розміру пені. У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не подані докази, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ч. 5 ст. 56 Закону України Про захист економічної конкуренції, що є підставою для припинення чи зупинення нарахування пені протягом періодів часу, за який позивач просить стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати штрафу.

Заперечення відповідача проти позову та його посилання на норми статей 1, 7, 16, 17, 23, 83 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом судом вірно не взято до уваги з огляду на наступне.

Закон України "Про захист економічної конкуренції", на підставі приписів якого органом Антимонопольного комітету України нараховано штраф та пеню, визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин. ОСОБА_5 встановлює види, склад правопорушень законодавства про захист економічної конкуренції, заходи відповідальності, що застосовуються за їх вчинення, і процесуальні норми, що визначають порядок притягнення до відповідальності.

ОСОБА_6 не регулює ані цивільно-правових відносин, ані відносин у сфері оподаткування.

Накладений на відповідача штраф є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу.

Виходячи з наведеного, зазначені нарахування, застосовані позивачем на підставі Закону України "Про захист економічної конкуренції", не пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання або зобов'язання щодо сплати податків і зборів та не є заходами, спрямованими на забезпечення виконання цих зобов'язань відповідно до положень статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". У зв'язку з цим норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 922/4378/17, постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 р. у справі № 914/2401/16, у постанові Верховного Суду України від 24.12.2013 у справі № 922/770/13-г та у постанові Вищого господарського суду України від 04 лютого 2014 р. у справі № 922/770/13-г).

Враховуючи те, що позивачем представлено достатньо обєктивних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а відповідач не заперечив наявності заборгованості перед позивачем, доказів сплати заборгованості не представив, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підставно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 10.10.2018 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 10.10.2018 у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281, 282, 283, 284, 285 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «МІРТ» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 10.10.2018 у справі № 914/3050/14 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

ОСОБА_7 ОСОБА_4

Судді: О.І.Матущак

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 22.02.2019