СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа № 922/2930/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:Стойка О.В. Пелипенко Н.М., Пушай В.І. Склярук С.І. Не з'явився Войтов Ю.М.- за довіреністю (адвокат)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ
на рішення господарського суду Харківської області
від 20.12.2018 року (повний текст складено 26.12.2018 року у м. Харкові)
у справі№ 922/2930/18 (суддя Бринцев О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до відповідача: Комунального підприємства "Чугуївтепло", м. Чугуїв, Харківська область
простягнення 4 328 789,80грн.
В С Т А Н ОВ И В:

У жовтні 2018 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі -Позивач) до Комунального підприємства "Чугуївтепло" (далі -Відповідач) про стягнення грошових коштів, з яких: основний борг у сумі 3 370 395,50грн., пеня в сумі 339 641,13грн., інфляційні нарахування у сумі 480 885,06грн. та 3% річних у сумі 137 868,11грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.12.2018р. позовні вимоги задоволені частково: з Відповідача на користь Позивача стягнуто пеню в розмірі 169 820,57 грн., 3% річних у сумі 137 868,11грн., інфляційні втрати в розмірі 468 674,46грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 48 566,36грн. В частині стягнення 2 291 573,48 грн. заборгованості провадження у справі закрите. В частині стягнення 1 078 822,02 грн. основної заборгованості, 12 210,60 грн. інфляційних витрат та в частині стягнення пені 169 820,57 грн. - в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати спірне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким вимоги в цій частині задовольнити. В обґрунтування своїх вимог заявник скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інфляційних втрат у розмірі 12210,60 грн. та пені у розмірі 169 820,57грн. прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи. Зокрема, зазначав, що ним у відповідності до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97-р при здійсненні розрахунку використано методику, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду буде використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця. Вважав, що даний розрахунок відповідає викладеним у розділі 3 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 висновкам. Таким чином, на думку Позивача місцевим господарським судом здійснено невірний перерахунок інфляційних втрат. Також не погоджувався з висновком суду про наявність підстав для зменшення розміру пені.

На адресу суду від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив суд врахувати при розгляді апеляційної скарги можливість зменшення розміру пені на 90%. Зокрема, зазначав, що суд при розгляді клопотання про зменшення розміру пені досліджував обставини, які підтверджувались відповідними доказами, однак замість заявленого Відповідачем зменшення на 99% зменшив її розмір лише на 50%. Також зазначав, що суд першої інстанції вірно здійснив перерахунок інфляційних втрат.

Представник Відповідача у судовому засіданні 18.02.2019р. заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Позивач в судове засідання не з'явився, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника Позивача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення 31.10.2016 між сторонами Договору постачання природного газу №2571/1617-БО-32, відповідно до умов п.1.1 якого Позивач зобов'язався поставити Відповідачу у 2016-2017 роках природний газ, а Відповідач - оплатити його на умовах цього Договору;

- укладання між сторонами Додаткових угод №1 від 31.10.2016, № 2 від 22.11.2016, № 3 від 30.12.2016, №4 від 23.01.2017р., №5 від 31.03.2017р. до Договору постачання природного газу №2571/1617-БО-32 від 31.10.16 р. про зміну ціни газу шляхом внесення змін до п.5.2. Договору та внесення змін до деяких розділів Договору;

- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу протягом жовтня 2016 - квітня 2017року на загальну суму 13793298,98 грн.;

- часткової оплати Відповідачем вартості поставленого природного газу з порушенням строків, встановлених Договором.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині своєчасного внесення оплати за поставлений природний газ, внаслідок чого Позивачем заявлено до стягнення суму основного боргу у розмірі 3 370 395,50грн. та на суму заборгованості нараховано пеню в розмірі 339 641,13грн., а також 3% річних у розмірі 137 868,11грн. та інфляційні нарахування у сумі 480 885,06грн.

Відповідач у суді першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Так, за змістом відзиву, зазначав, що визначена Позивачем сума основного боргу не відповідає відомостям, зазначеним в акті звірки. Вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки оплата за природний газ проводилася в порядку та на умовах, визначених Постановою КМУ від 18.06.2014 №217.

Також, у відзиві на позову заяву Відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми пені на 99%, яке обґрунтоване скрутним фінансовим станом підприємства.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту порушення Відповідачем строків оплати за поставлений природний газ, що є підставою для стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат. В частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 2 291 573,48грн. суд першої інстанції закрив провадження у справі в цій частині на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України дійшовши висновку про відсутність між сторонами предмету спору в цій частині.

Також господарський суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50 % до 169 820,57грн., взявши до уваги фінансовий стан обох сторін, ступінь виконання зобов'язання Відповідачем та відсутність доказів понесення Позивачем збитків.

Оскаржуючи зазначене рішення, Позивач зазначає про неврахування місцевим судом при здійснені розрахунку рекомендацій листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997р., на який міститься посилання в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р., відповідно до якого при здійсненні розрахунку інфляційних втрат потрібно використовувати методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду буде використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Також, на думку апелянта, підставою для скасування судового рішення є необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені на 50 %

Наведене Позивач вважає підставою для скасування рішення суду. В іншій частині рішення господарського суду не оскаржується, підстави, покладені у висновки суду сторонами, не заперечуються.

Колегія суддів вважає зазначені доводи безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, за змістом наведеної норми закону інфляційні втрати, нараховані на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу, що не обтяжена додатковими нарахуваннями, вона існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - базою для нарахування є лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При розгляді справи господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши здійснений Позивачем розрахунок, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності цього розрахунку вищенаведеним приписам чинного законодавства, оскільки Позивачем при розрахунку індексу інфляції була індексована сума із врахуванням індексу інфляції за попередні періоди.

Разом з тим, за змістом листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 №62-97р, на який посилається Позивач в обґрунтування доводів апеляційної скарги, не допускається нарахування індексу інфляції на суму боргу, на яку кредитором вже було нараховано індекс інфляції.

Наведені в апеляційній скарзі варіанти розрахунку інфляційних втрат не мають жодного відношення до досліджуваних сум і періодів в межах даної справи та суперечать змісту ст. 625 Цивільного кодексу України, а також наведеним самим апелянтом рекомендаціям листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р, отже не приймаються судовою колегією до уваги.

Таким чином, за висновком колегії суддів місцевим судом вірно визначено належну до стягнення суму інфляційних втрат, а доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються наведеними вище нормами діючого законодавства.

Також, судом першої інстанції внаслідок розгляду справи було зменшено розмір стягуваної пені на 50%, однак в апеляційній скарзі Позивач не погоджувався з таким висновком суду наполягаючи на відсутності підстав для такого зменшення.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені (штрафу) наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013. Як вбачається зі змісту судового рішення, суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, Відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості.

Наявність тяжкого фінансового стану на підприємстві Відповідача підтверджується фінансовими звітами (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, звіти з праці, звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг теплопостачання та інші фінансові документи, що містяться в матеріалах справи).

Також відповідно до умов укладеного сторонами Договору газ, який продається за Договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню, а тому невиконання Відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних причин, зокрема, через значну заборгованість споживачів і їх неплатоспроможність, важкий фінансовий стан боржника.

При цьому, матеріали справи не містять доказів спричинення Позивачеві негативних наслідків у зв'язку з несплатою Відповідачем за газ у строки, встановлені договором, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються, зокрема, стягненням інфляційних втрат та 3% річних за час, в який Позивач не міг користуватися коштами.

На переконання судової колегії, судом першої інстанції правомірно враховано те, що Відповідач в процесі розгляду справи повністю погасив суму основного боргу та те, що прострочка платежів Відповідача об'єктивно виникла не з його вини, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, який на підставі повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, ступеня вини Відповідача та погашення ним основної заборгованості, правомірно застосував положення процесуального закону щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені на 50%.

Клопотання Комунального підприємства "Чугуївтепло", м. Чугуїв, Харківська область про зменшення розміру штрафу до 90 %, яке заявлене в резолютивній частині відзиву на апеляційну скаргу, не розглядається колегією суддів, оскільки така вимога виходить за межі розгляду апеляційної скарги Позивача, а Відповідач з апеляційною скаргою на рішення суду не звертався.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені в розмірі 169 820,57 грн., 3% річних у сумі 137 868,11грн., інфляційних втрат в розмірі 468 674,46грн. та наявність підстав для закриття провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 2 291 573,48 грн.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2018 у справі № 922/2930/18 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ -залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2018 у справі № 922/2930/18 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 25.02.2019р.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Н.М. Пелипенко

Суддя В.І. Пушай