ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2019 р. Справа № 917/1247/18

Суддя Білоусов С. М. , розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Спільного українсько - німецького ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лай - Спеції", вул. О.Мишуги, буд. 2, оф. 401, м. Київ, 02140

до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Нова пошта", вул. Європейська (Фрунзе), 57, м. Полтава, 36039

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна заява Спільного українсько-німецького ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лай - Спеції" до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Нова пошта" про стягнення 550 754,42 грн. шкоди, завданої втратою прийнятого до перевезення товару.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що відповідачем був втрачений вантаж, прийнятий від позивача на виконання договору № 212159 від 08.06.2018 року про надання послуг з організації перевезення відправлень, внаслідок чого позивач нарахував збитки в сумі 550 754,42 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 10389 від 07.11.2018 року) факт втрати вантажу визнає, вимоги позивача щодо стягнення вартості вантажу на суму 550 754,42 грн. не визнає, посилаючись на те, що вказана сума не відповідає оголошеній вартості вантажу, зазначеній в експрес-накладній № 7488 від 23.08.2018 року.

Рішення приймається з врахуванням вимог ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив:

08.06.2018 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Нова пошта" (експедитором) та Спільним українсько - німецьким ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лай - Спеції" (замовником) укладено договір про надання послуг з організації перевезення відправлень № 212159 (договір) (а.с. 11-16).

Відповідно до п. 2.1 договору експедитор зобов'язаний за плату та за рахунок замовника організувати перевезення відправлення та надання комплексу інших послуг, пов'язаних із організацією перевезення відправлення, а замовник зобов'язаний їх прийняти й оплатити на умовах, визначених договором.

Пунктом 2.5 зазначеного договору передбачено, що прийняття експедитором відправлення для перевезення оформляється експрес-накладною, у якій зазначаються, зокрема: тип послуги, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, вартість послуг експедитора.

Згідно з п. 3.3.2 договору, замовник зобов'язаний відповідно до вимог експедитора чітко та правильно заповнити експрес-накладну (заповнити всі обов'язкові поля, зазначити достовірну інформацію тощо) на кожне окреме відправлення, засвідчити її підписом та надати заповнену та підписану експрес-накладну експедитору. Відправник несе відповідальність за інформацію, вказану ним в експрес-накладній.

Згідно з п. 3.3.3 договору, замовник зобов'язаний повідомити експедитору інформацію про вміст відправлення, наданого для організації перевезення відправлення, на підставі відповідної експрес-накладної.

23 серпня 2018 року позивач на виконання даного договору за експрес-накладною № 20 4000 9904 7488 (а.с. 17) передав відповідачу для перевезення до м. Мукачево, відділення ТОВ "Нова пошта" № 1 вул. Кооперативна, 4, одержувачу ФГ "Світ м'яса" відправлення, а саме: кількість місць - 1, фактична вага - 612 кг, оголошена вартість - 1 000,00 грн., повний опис відправлення - спеції.

Як вказує позивач у позовній заяві, вантаж згідно вказаної експрес-накладної № 7488 відповідачем було втрачено. Відомості про його місцезнаходження відсутні.

04.09.2018 року позивач направив відповідачу претензію (вих. № 3185-02/09 від 04.09.2018 року) з вимогою відшкодувати збитки в розмірі 550 754,42 грн., завдані внаслідок втрати переданого до перевезення товару. Зазначена претензія була залишена без розгляду, в звязку з її невідповідністю формі, встановленої ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Нова пошта".

12.092018 року позивач предявив відповідачу нову претензію за формою, встановленою останнім, з вимогою відшкодувати вартість втраченого вантажу в розмірі 550 754,42 грн.

Листом від 18.09.2018 р. за № 16668 відповідач повідомив позивачу, що компенсує йому лише суму оголошеної вартості товару у розмірі 1 000,00 грн. відповідно до умов п. 6.2.2 договору. А щодо відшкодування збитків в розмірі дійсної вартості втраченого товару в сумі 550 754,42 грн. відповідач відмовив позивачу.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 550 754,42 грн. шкоди, заподіяної втратою вантажу прийнятого до перевезення товару.

При вирішенні спору суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Частинами 1, 2 ст. 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Позивачем не доведено розміру збитків, з огляду на наступне.

Укладений між сторонами договір про надання послуг з організації перевезення відправлень від 08.06.2018 року № 212159 за своєю правовою природою є договором перевезення.

Відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Відповідно до ст. 308 зазначеного Кодексу, відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Пунктом 136 Статуту автомобільного транспорту УРСР (чинного на даний час) передбачено, що автотранспортне підприємство, або організація відшкодовують збитки, заподіяні при перевезенні вантажів у таких розмірах: в) за втрату вантажу, зданого до перевезення з оголошеною цінністю, -в розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона нижча його справжньої вартості.

Таким чином, основними умовами для визначення розміру майнової відповідальності перевізника є:

- встановлення факту передачі для перевезення індивідуально визначеного вантажу;

- визначення за наданими доказами розміру фактичної вартості вантажу.

Пунктом 11.8. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, визначено, що у випадках, коли в товарно-транспортній накладній немає можливості перерахувати всі найменування вантажу, підготовленого для перевезення, до такої накладної Замовник додає документ довільної форми з обов'язковим зазначенням відомостей про вантаж.

З матеріалів справи встановлено та не заперечується позивачем, що у експрес-накладній № 7488 від 23.08.2018 року позивач у відповідних графах зазначив наступну інформацію про відправлення: «кількість місць - 1», «фактична вага - 612 кг», «оголошена вартість - 1000 грн». При цьому, графу «контрольна вага» позивач залишив незаповненою, а в графі «повний опис відправлення» вказав «спеції» без зазначення вмісту відправлення. У графі "документи, що супроводжують відправлення" нічого позивачем не було вказано. У графі «Додаткова інформація про відправлення» також нічого не зазначено.

Отже вказана експрес-накладна за якою прийнятий вантаж до перевезення, не містить ознак товарно-транспортної накладної, яка є обов'язковим документом, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом, відповідно до Закону України "Про автомобільний транспорт" та Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.19997 № 363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568.

Жодних документів (акту наданих послуг, рахунку-фактури тощо) на підтвердження здійснення відправки за вищевказаною експрес-накладною, з яких би було можливим встановити вміст відправлення, позивачем до матеріалів справи не надано.

Зважаючи на викладене, позивач не виконав власний обов'язок як відправник надати перевізнику конкретизований опис вантажу, та як наслідок свідомо позбавив себе можливості доказування розміру фактичного збитку.

Відповідно до п. 47 Статуту автомобільного транспорту УРСР, вантажовідправник і вантажоодержувач несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, вказаних ними в товарно-транспортних документах.

У відповідності до вимог пп. 3.3.2, 3.3.3 п. 3.3 договору, саме на позивача покладено обов'язок чітко та правильно заповнити експрес-накладну на кожне окреме відправлення (заповнити всі обов'язкові поля, зазначити достовірну інформацію, засвідчити її підписом) та надати заповнену та підписану експрес-накладну експедитору.

Тобто, вказаними пунктами договору сторони встановили, що відправник зобов'язаний внести до експрес-накладної достовірну інформацію про відправлення у т.ч. його повний опис та оголошену вартість.

За вказаних обставин, зазначена позивачем у Експрес-накладній № 7488 від 23.08.2018 року інформація про відправлення, а саме: опис вантажу - «спеції» та оголошена вартість відправлення - « 1 000 грн.» є достовірною та повністю відповідає дійсній вартості вантажу, який надано для перевезення.

Зважаючи на викладене, вимога позивача щодо стягнення з відповідача вартості втраченого вантажу в сумі 550 754,42 грн. є необгрунтованою, оскільки вказана сума не відповідає оголошеній відправником у Експрес-накладній № 7488 вартості вантажу (1 000,00 грн.) та не підтверджена жодним доказом.

Позивач на підтвердження своїх вимог надав суду договір № ДГ-ЛС 00012 від 01.10.2014 року, специфікацію № 38 від 22.08.2018 року додаток № 38 до вищевказаного договору, видаткову накладну від 23.08.2018 року № 2498, податкову накладну № 257 від 23.08.2018 року як доказ понесення збитків внаслідок втрати вантажу.

Однах суд відхиляє ці докази позивача, оскільки при оформленні Експрес-накладної № 7488 позивачем у відповідних графах вказано, що вмістом вантажу є «спеції» оголошеною вартістю « 1 000,00 грн.», що не дозволяє ідентифікувати індивідуальні характеристики вантажу, прийнятого відповідачем.

Жодних документів, які б ідентифікували вантаж як еверфреш, цейлобінд, біндаль і т.д. позивачем до цієї Експрес-накладної також не додано.

Видаткова накладна від 23.08.2018 року № 2498 (а.с. 25) є одностороннім документом, який підписаний лише самим позивачем.

Ні видаткова накладна від 23.08.2018 року № 2498, ні податкова накладна № 257 від 23.08.2018 року (а.с. 26) не містять жодного посилання на Експрес-накладну № 7488 від 23.08.2018 року та на необхідність здійснення поставки вказаного товару за участю відповідача - ТОВ «Нова Пошта».

Враховуючи все вищевказане, позивачем не доведено розміру збитків на суму 550 754,42 грн.

У п. 6.2.2 договору сторони дійшли згоди про те, що у разі повної втрати або пошкодження відправлення з вини експедитора експедитор повертає замовнику суму, що дорівнює його оголошеній вартості (але не більше від фактичної вартості відправлення) та провізну плату, сплачену замовником згідно з відповідною експрес-накладною; у разі повної компенсації за пошкодження відправлення замовник повертає експедитору відправлення, за яке було отримано компенсацію.

Відповідач у відповіді на претензію визнав факт втрати вантажу та повідомив про компенсацію суми оголошеної вартості у розмірі 1 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, відповідач відшкодував 1 000,00 грн. - оголошеної вартості вантажу, що підтверджується платіжним дорученням № НП-21117 від 19.09.2018 року (а.с. 50).

Отже, тому відповідач заперечує проти позовних вимог позивача та вважає їх безпідставними, зважаючи на те що вказана сума не відповідає оголошеній вартості вантажу.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Копії рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 18.02.2019 року.

Суддя Білоусов С. М.