ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р. Справа№ 910/9295/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Чорногуза М.Г.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 13.02.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 02.10.2018 (повний текст підписано 24.10.2018)

у справі № 910/9295/18 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія-Ірбіс"

про стягнення 7 901 585,39 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія-Ірбіс" про стягнення 7 901 585,39 грн., з яких: 5 296 568,76 грн. - штрафу, 2 605 016,63 грн. - пені.

Позовні вимоги були обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем обов'язку поставити позивачу товар за договором поставки № ЦЗВ-03-08117-01 від 02.10.2017.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/9295/18 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача штраф у розмірі 2 237 986,80 грн., пеню в розмірі 880 206,68 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 46 772,90 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю позовних вимог та доведеністю матеріалами справи невиконання відповідачем своїх зобов'язань зі своєчасної поставки продукції.

Водночас суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково, визначивши кінцеву дату виконання зобов'язання з поставки товару - 23.03.2018 та відповідно здійснивши перерахунок штрафних санкцій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у стягнення з відповідача 4783391,91 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції у сумі 4783391,91 грн., в решті рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини, що мають значення для справи, та безпідставно здійснив перерахунок штрафних санкцій.

Апелянт стверджує, що місцевим господарським судом не взято до уваги доводи позивача в частині нарахування штрафних санкцій за період з 29.01.2018 по 17.05.2018, натомість судом для розрахунку штрафних санкцій помилково застосовано інший період їх нарахування, а саме з 23.03.2018 по 17.05.2018. Скаржник зазначає, що листом від 21.01.2018 №ЦЗВ+20/975 філія «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» лише відкоригувало рознарядку від 30.12.2017 №ЦЗВ-20/6434, а тому нарахування штрафних санкцій має здійснюватись після 30-ти календарних днів з дати письмової рознарядки, тобто з 29.01.2018 по 17.05.2018, а не з 24.03.2018 як це вказано судом першої інстанції.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Явка учасників справи в судове засідання

Представник відповідача в судове засідання 13.02.2019 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

02.10.2017 між ПАТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Центр забезпечення виробництва" (замовник) та ТОВ "Компанія-Ірбіс" (постачальник) був укладений договір поставки № ЦЗВ-03-08117-01 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а замовник - прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Пунктами 1.2, 1.3 договору визначені найменування продукції - частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до пасажирських вагонів), та виробник - HENSCHEL Antriebstechnik GmbH (Deutchland), Німеччина.

Загальна сума даного договору на момент його підписання складає - 31 083 150,00 грн., крім того ПДВ 20% - 6 216 630,00 грн., що разом становить - 37 299 780,00 грн. (п. 4.3 договору).

Згідно з п. 5.2 договору поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Рознарядка надається постачальнику в оригіналі шляхом направлення поштою цінного листа з описом вкладення та направленням сканкопії рознарядки електронним листом із застосуванням електронної пошти (E-mail). Після отримання рознарядки по електронній пошті (E-mail) постачальник повинен протягом доби направити замовнику лист на електронну пошту (E-mail) замовника, що підтверджує отримання рознарядки, та повідомлення про готовність виконання рознарядки у зазначені терміни. Кожна партія продукції постачається протягом 30-ти календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці.

Відповідно до п. 5.3 договору датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, реквізити якого зазначені в рознарядці замовника, що підтверджується належно оформленим актом прийому-передачі, який підписується представниками вантажоодержувача, постачальника та затверджується керівництвом служби залізниці вантажоодержувача, оригінал якого надається замовнику.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов укладеного сторонами договору позивач направив відповідачу рознарядку на відвантаження продукції № ЦЗВ-20/6434 від 30.12.2017 на суму 37 299 780,00 грн. (з ПДВ), яка в подальшому була двічі відкорегована рознарядкою № ЦЗВ-20/536 від 26.01.2018 на суму 35 310 458,40 грн. (з ПДВ) та рознарядкою № ЦЗВ-20/975 від 21.02.2018 на суму 27 353 172,00 грн. (з ПДВ).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач здійснив поставку замовленого позивачем товару в повному обсязі, проте з порушенням строку, визначеного умовами договору, що підтверджується актами приймання передачі продукції № 03-08117-01/001, № 03-08117-01/002, № 03-08117-01/003, № 03-08117-01/004 від 03.04.2018 та № 03-08117-01/005, № 03-08117-01/006, № 03-08117-01/007 від 18.05.2018.

Дані обставини призвели до звернення з відповідним позовом до суду про стягнення з відповідача пені в розмірі 2 605 016,63 грн. та штраф у сумі 5 296 568,76 грн. за порушення останнім зобов'язання своєчасно поставити товар.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач замовлений позивачем товар поставив несвоєчасно, відтак допустив порушення зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені та штрафу за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена пунктом 10.1 договору, згідно з яким за порушення термінів постачання постачальник оплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах передбачених п. 5.2 даного договору, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки кожною наступною рознарядкою уточнювались кількість та місце поставки продукції, а не здійснювалось замовлення нової партії товару, правомірним буде нарахування штрафних санкцій за порушення строків поставки за продукцію, замовлену за останньою рознарядкою № ЦЗВ-20/975 від 21.02.2018 на суму 27 353 172,00 грн. (з ПДВ).

Таким чином, з урахуванням положень п. 5.2 договору останнім днем виконання зобов'язання з поставки товару було 23.03.2018.

Оскільки судами встановлено прострочення відповідача щодо своєчасної поставки товару, позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) є обґрунтованими.

Разом з тим, суд першої інстанції здійснив власний розрахунок штрафних санкцій, з яким погодився суд апеляційної інстанції.

Так, пеня має нараховуватись на суму заборгованості 27 353 172,00 грн. за період з 24.03.2018 по 17.05.2018, відповідно її розмір становить 880 206,68 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. У зв'язку з чим, позовна вимога про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню у розмірі визначеному судом, а саме 880 206,68 грн.

Крім того, судом встановлено, що порушення строку виконання зобов'язання з поставки товару понад 15 календарних днів допущене відповідачем лише щодо частини партії товару, що була поставлена за актами приймання-передачі від 18.05.2018 загальною вартістю 14 919 912,00 грн. Отже, нарахування штрафу буде правомірним саме щодо вказаної частини вартості партії товару - 14 919 912,00 грн..

Відтак, згідно розрахунку суду першої інстанції штраф має нараховуватись на суму заборгованості 14 919 912,00 грн. і становить 2 237 986,80 грн., тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення, відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача штрафу підлягає задоволенню у розмірі визначеному судом, а саме 2 237 986,80 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 880 206,68 грн. та штрафу в розмірі 2 237 986,80 грн.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що листом від 21.01.2018 №ЦЗВ+20/975 філія «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» лише відкоригувала рознарядку від 30.12.2017 №ЦЗВ-20/6434, а тому нарахування штрафних санкцій має здійснюватись після 30-ти календарних днів з дати письмової рознарядки, тобто з 29.01.2018 по 17.05.2018, а не з 24.03.2018 як це вказано судом першої інстанції, судова колегія зазначає наступне.

Разом з тим, як зазначалось вище, судова колегія визнає вірними висновки суду першої інстанції, що кількість та місце поставки продукції уточнювались кожною наступною рознарядкою, у зв'язку з чим, враховуючи положення п. 5.2 договору, останнім днем виконання зобов'язання з поставки товару було 23.03.2018.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/9295/18 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/9295/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/9295/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/9295/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 18.02.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді М.Г. Чорногуз

Ю.Б.Михальська