ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
18.02.2019р. Справа №905/1828/15
за скаргою від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ
на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15
за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ
до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Маріупольський термічний завод",
м.Маріуполь
третя особа 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
Публічне акціонерне товариство "Азовзагальмаш", м.Маріуполь
третя особа 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
ОСОБА_2 України, м.Київ
третя особа 3 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м.Київ
про звернення стягнення на предмет іпотеки
Головуючий суддя Г.В. Левшина
Суддя В.І. Матюхін
Суддя Н.В. Величко
при секретарі судового засідання Хохуля М.С.
Представники сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
від ВДВС: не з'явився
від третіх осіб: не зявились
В засіданні суду брали участь:
22.05.2017р. на виконання вищезазначеного рішення суду видано відповідні накази.
15.01.2019р. до господарського суду Донецької області надійшла скарга від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15. Зокрема, скаржником заявлено про:
- визнання дій посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу №54533273 від 05.12.2018р. - неправомірними та незаконними;
- скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу №54533273 від 05.12.2018р. винесеної головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України -ОСОБА_3;
- зобовязання Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження по примусовому
виконанню наказу господарського суду Донецької області №905/1828/15 від 22.05.2017 року.
У зв'язку з відставкою судді Попова О.В., протоколом автоматичного розподілу внесено зміни до складу колегії суддів та призначено справу №905/1828/15 до розгляду у складі: головуючого судді Левшиної Г.В., суддів Матюхіна В.І. та Величко Н.В.
Згідно з ухвалою від 17.01.2019р. повідомлено сторони, третіх осіб та Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про розгляд скарги від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15 в судовому засіданні, що відбудеться 24.01.2019 року о 14:15 год.
Ухвалою від 24.01.2019р. повідомлено сторони, третіх осіб та Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про розгляд скарги від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15 в судовому засіданні, що відбудеться 31.01.2019 року о 14:15 год.
Згідно ухвали від 31.01.2019р. повідомлено сторони, третіх осіб та Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про розгляд скарги від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15 в судовому засіданні, що відбудеться 18.02.2019 року о 14:15 год.; зобовязано Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надати в засідання суду належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження з виконання судового рішення по справі №905/1828/15; письмові пояснення по суті скарги, надати посилання на документи, згідно яких ПАТ "Маріупольський термічний завод", м.Маріуполь було віднесено до суб'єктів малого чи середнього підприємництва.
В судові засідання представники сторін та ДВС не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України письмових пояснень по суті скарги не надав.
Дослідивши матеріали справи та розглянувши матеріали скарги, господарським судом встановлено наступне:
18.08.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрите виконавче провадження ВП №54533273 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області № 905/1828/15 від 22.05.2017 року. про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення грошових вимог стягувача.
іпотеки) та що складаються з наступних обєктів: основна будівля з прибудовами, літ. А-1, А1-1,
Постановою №54533273 від 27.03.2018р. державним виконавцем призначено субєкта оціночної діяльності.
05.12.2018р. державним виконавцем ВПВР ДВСУ винесено постанову №54533273 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст.339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Позивач не погоджується з діями державного виконавця в частині повернення йому виконавчого документа без виконання та винесення зазначеної вище постанови від 05.12.2018р. ВП №54533273, вважає її неправомірною, у звязку з чим, звернувся до суду із вказаною скаргою.
Так, ПАТ «Дельта Банк» стверджує про помилковість посилання державного виконавця на заборону звернення стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться на території здійснення антитерористичної операції у м.Маріуполі згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015р. №1275-р, оскільки розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018р. N79-р змінено перелік населенних пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населенних пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, до переліку яких м.Маріуполь не входить.
Таким чином, на думку стягувача, оскільки майно боржника на теперішній час не знаходиться на території здійснення антитерористичної операції та будь-які перешкоди для звернення на нього стягнення вже відсутні, повернення виконавчого документа згідно з п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним.
Дослідивши матеріали скарги та інші надані документи, оцінивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга та докази за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд, на підставі приписів чинного законодавства, дійшов висновку про те, що скарга ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.129 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є обовязковість судового рішення.
Згідно ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За приписами статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до приписів Закону України Про виконавче провадження примусовому виконанню підлягають, зокрема, накази, що видаються господарськими судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
За приписами статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до положень Закону України Про виконавче провадження основними стадіями виконавчого провадження є: 1) відкриття виконавчого провадження; 2) підготовка до примусового виконання; 3) вжиття заходів примусового виконання рішення; 4) закінчення виконавчого провадження.
За змістом пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону України Про виконавче провадження звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Так, статтею 51 Закону Про виконавче провадження врегульовано спеціальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначено, відповідно до частини 7 якої примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".
Отже, з викладеного вбачається, що державний виконавець зобовязаний здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки із врахуванням Закону України "Про іпотеку".
Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється , зокрема, на підставі рішення суду.
Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку" та визначає спеціальну процедуру звернення стягнення на майно боржника, яке виступає предметом іпотеки.
Зокрема, за змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» .
Тобто, під час реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах в рахунок погашення стягнутої на користь іпотекодержателя заборгованості, спеціальними нормами, які повинні бути застосовані державним виконавцем є положення Закону України "Про іпотеку".
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у від 07.02.2018р. у справі №464/5754/14-ц.
Відповідно до мотивувальної частини вищевказаної постанови, державний виконавець посилається на наявність встановленої ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» заборони на звернення в порядку статті 41 Закону України «Про іпотеку» стягнення на предмет іпотеки, визначений у наказі від 22.05.2017р. №905/1828/15. За висновками державного виконавця, знаходження предмету іпотеки, вказаного у виконавчому документі, на території АТО у м.Маріуполі унеможливлює виконання в цій частині рішення суду по справі №905/1828/15.
Позивач, в свою чергу, вважає хибними такі висновки, посилаючись на розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018р. N79-р, згідно якого м.Маріуполь на час винесення спірної постанови такою територією вже не був.
Згідно ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Відповідно ч.5 ст.11 наведеного Закону на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.
Статтею 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено: період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року №405/2014.
Даний Закон, який є спеціальним, визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.
Так, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року за №1275-р, відноситься місто Маріуполь.
Натомість, розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про внесення змін у додатки 1 і 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085" від 02.12.2015р. №1276-р, на яке посилається позивач, урядом затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.
Отже, даний акт має персоніфікований характер, не скасовує та не змінює розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року за №1275-р, з огляду на що, не розповсюджується на правовідносини сторін у цій справі.
Як наслідок, викладене спростовує вищезазначені твердження стягувача.
30.04.2018р. Указом Президента України «Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей», введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, та згідно Наказу Президента України «Про початок операції об'єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей» розпочато з 14:00 30.04.2018 року операцію об'єднаних сил.
Таким чином, на теперішній час операція обєднаних сил триває. Однак, заважаючи на те, що зазначеним Указом Президента України відбулась фактично лише зміна формату широкомасштабної антитерористичної операції, яка була запроваджена у 2014 році, інших актів про зупинення або скасування встановлених заходів та пільг на території АТО не приймалосьё за висновками суду, завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України в порядку встановленому ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не відбулося.
При цьому, наразі, розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року за №1275-р є чинним.
За таких обставин, оскільки ПАТ "Дельта Банк" є іпотекодержателем належного боржнику спірного нерухомого майна, розташованого у м.Маріуполь, яке включене до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015, суд дійшов висновку про те, що державний виконавець, здійснюючи виконавчі дії в межах виконавчого провадження ВП №354533273, правомірно керувався вимогами Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про іпотеку".
Аналогічні правової висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.04.2018 при розгляд подібних правовідносин по справі № 5006/28/20/2012.
Одночасно, згідно ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки).
Відтак, зазначена норма правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.
Зокрема, даними положеннями чітко встановлені межі їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто визначено територію розповсюдження тимчасових заходів державної підтримки господарської діяльності (зона АТО) та субєктів господарювання, що підпадають під дію мораторію на звернення стягнення на їх іпотечне нерухоме майно (субєкти малого і середнього підприємництва.)
Критерії віднесення підприємств до субєктів малого, середнього та великого бізнесу встановлені ч.3 статті 55 Господарського кодексу України.
За змістом вказаної норми, субєктами малого підприємництва є, зокрема, юридичні особи - субєкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, у яких середня кількість працівників за звітний період (календарний рік) не перевищує 50 осіб та річний дохід від будь-якої діяльності не перевищує суму, еквівалентну 10 мільйонам євро, визначену за середньорічним курсом ОСОБА_2 банку України. Субєктами великого підприємництва є юридичні особи - субєкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, у яких середня кількість працівників за звітний період (календарний рік) перевищує 250 осіб та річний дохід від будь-якої діяльності перевищує суму, еквівалентну 50 мільйонам євро, визначену за середньорічним курсом ОСОБА_2 банку України. Інші субєкти господарювання належать до субєктів середнього підприємництва.
Згідно з п.9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Таким чином, праву державного виконавця на повернення виконавчого документа на підставі вказаної статті у звязку з мораторієм передбаченим, ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», кореспондує обовязок державного виконавця встановити належність боржника до субєктів малого чи середнього підприємництва згідно вищенаведених критеріїв.
За приписами статті п.3 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Проте, як встановлено судом, до матеріали справи не надано будь-яких належних доказів на підтвердження звернення до фіскальних органів за відомостями щодо річного доходу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Маріупольський термічний завод", витребування у боржника документів бухгалтерського обліку та фінансових звітів підприємства на момент прийняття рішення про повернення виконавчого документа без виконання.
Отже, як вбачається, приймаючи рішення про застосування до боржника ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в частині зупинення реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки, державним виконавцем в порушення вимог закону не встановлено належність ОСОБА_1 акціонерного товариства "Маріупольський термічний завод" до субєктів малого або середнього бізнесу, на яких розповсюджується дія зазначеної статті.
За висновками суду, наведені обставини свідчить про те, що висновки державного виконавця про встановлену законом (ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції») заборону звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №25ДС/24/102/2011-КЛТ від 25.06.2011р., що належить на праві власності ОСОБА_1 акціонерному товариству "Маріупольський термічний завод", є передчасними, а тому відсутні будь-які правові підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, згідно п.9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
У рішенні від 17.05.2005р. "Чижов проти України" вказано на те, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012).
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).
Згідно ч.ч.1, 2 ст.343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р. Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.
Відповідно до абз.1 п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця, щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.
За таких обставин, враховуючи висновки суду щодо передчасності дій посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу №54533273 від 05.12.2018р., скарга від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15 в цій частині підлягає задоволенню.
Одночасно, виходячи з приписів Господарського процесуального кодексу України, Закону України Про виконавче провадження, пункту 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України у суду відсутні правові підстави скасовувати постанови органів Державної виконавчої служби чи/або приватних виконавців при розгляді скарг на їх рішення, дії чи/або бездіяльність.
Як зазначено в інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-08/369 від 29.06.2010р. «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», вимога скаржника щодо скасування постанови чи іншого акта органу Державної виконавчої служби за своєю правовою природою тотожна вимозі про визнання їх недійсними.
Таким чином, вимоги скаржника про скасування вищевказаної постанови державного виконавця, зобовязання Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду Донецької області №905/1828/15 від 22.05.2017 року підлягають задоволенню шляхом визнання недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу №54533273 від 05.12.2018р., зобовязання державного виконавця вчинити дії згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», направлені на примусове виконання наказу господарського суду Донецької області від 22.05.2017р. по справі №905/1828/15, оскільки у суду відсутні права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення певних, окремих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки за розсудом державного виконавця або відповідної посадової особи державної виконавчої служби.
Крім цього, суд може зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження лише у випадку ухилення останнього від вчинення відповідних дій після визнання неправомірними дій державного виконавця з винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та визнання недійсною даної постанови при розгляді даної скарги.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.234, 339-345 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
Скаргу від 11.01.2019р. №02.2.3-18 ОСОБА_1 акціонерного товариства Дельта Банк, м.Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення суду по справі №905/1828/15 задовольнити.
Визнати неправомірними дії посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу №54533273 від 05.12.2018р.
Визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа стягувачу №54533273 від 05.12.2018р.
Зобовязати Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», направлені на виконання наказу господарського суду Донецької області №905/1828/15 від 22.05.2017р.
В судовому засіданні 18.02.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.
Повний текст ухвали підписано 21.02.2019р.
Згідно із ст.235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).
Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.
Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).
Головуючий суддя Г.В. Левшина

Суддя В.І. Матюхін
Суддя Н.В. Величко