СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2019 р. Справа № 905/60/18
Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Фоміна В.О.;
за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (вх.№1134Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 10.09.2018 у справі №905/60/18 (колегія суддів у складі: головуючого судді Ніколаєвої Л.В., судді Курило Г.Є., судді Зекунова Н.В., повний текст рішення складено 19.09.2018)

за позовом Приватного акціонерного товариства Автопідприємство Укрбуд, м.Покровськ Донецької області,

до Військової частини НОМЕР_1 , м.Миколаїв,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,

про стягнення 202144,17 грн, -
ВСТАНОВИЛА:
ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди у розмірі 202144,17 грн (з урахуванням уточненої позовної заяви (вх. №11150/18 від 30.05.2018 (а.с.183-188, том 1). В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що внаслідок ДТП, яка сталася за участю автобуса ЛІАЗ 5256, д.н. НОМЕР_2 , який належить позивачу, та бойової машини БТР-80 б/н НОМЕР_3 , яка належить відповідачу та водія якої визнано винним у скоєнні ДТП, пошкоджено транспортний засіб позивача та завдано останньому матеріальну шкоду.

25.04.2018 господарським судом Донецької області постановлено ухвалу (із врахуванням ухвали про виправлення описки від 14.05.2018), якою, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 (а.с.160-161, том 1).

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.09.2018 у справі №905/60/18 позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Приватного акціонерного товариства Автопідприємство Укрбуд матеріальну шкоду у розмірі 202144, 17 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3032,16 грн, витрати по оплаті експертизи у розмірі 2200,00 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд мотивував його тим, що, станом на час ДТП бойова машина БТР, бортовий номер НОМЕР_3 , була закріплена за військовою частиною - польова пошта НОМЕР_4 (військовою частиною НОМЕР_1 ) (перебувала на балансі), а ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині - польова пошта НОМЕР_4 (військовій частині НОМЕР_1 ), перебував на посаді начальника розвідки помічника начальника штабу 3-го десантно штурмового батальйону військової частини, виконував обов`язки старшого колони військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (військової частини НОМЕР_1 ) та здійснював переміщення бойової машини БТР, бортовий номер НОМЕР_3 , відповідно до наказу командування військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (військової частини НОМЕР_1 ). Ураховуючи приписи ст.1172, 1187 Цивільного кодексу України, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме Військова частина НОМЕР_1 , при цьому не взяв до уваги посилання відповідача про порушення ОСОБА_1 вимог Статуту Внутрішньої служби Збройних сил України щодо заборони начальнику колони (старшому машини) керувати машиною та, відповідно, про неправомірне заволодіння бойовою машиною БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , як підстави для покладення відповідальності на ОСОБА_1 .

Відповідач з рішенням не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду Донецької області від 10.09.2018 скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 , в оперативному управлінні якої перебував БТР-80, не зобов`язана страхувати свою цивільно-правову відповідальність, а відтак, за умови наявності у позивача страхової оцінки розміру шкоди заподіяна шкода повинна відшкодовуватись Моторнотранспортним (страховим) бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Для реалізації такого права позивач, на думку відповідача, повинен був у встановленому законом порядку звернутись до МТСБУ з відповідною заявою про страхове відшкодування, однак визначений Законом порядок позивачем був порушений, а, отже, позивач - ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд», порушило порядок подання позовної заяви, оскільки Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у справі. Також вважає, що висновок експерта №30 від 20.12.2016 не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ у справі, оскільки Військова частина не була присутньою при проведенні дослідження та не знала про проведення такого дослідження, чим були порушені її права та інтереси при проведенні такого дослідження. Відповідач вважає, що вищезазначені обставини виключають відповідальність Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2018 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без руху. Встановлено Військовій частині НОМЕР_1 десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання доказів надсилання (з описом вкладення) копії апеляційної скарги учасникам справи та сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 поновлено Військовій частині НОМЕР_1 строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 (вх.№1134Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 10.09.2018 у справі №905/60/18. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 14.02.2019 о 10:00 год. Встановлено учасникам справи п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.

14.02.2019 від ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд» до суду надійшов відзив (вх.№1597) на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 10.09.2018 без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що майнову шкоду позивачу як власнику автобуса ЛІАЗ 5256, державний номер НОМЕР_5 , спричинено внаслідок ДТП за участю бойової машини БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , яким порушено пункти 12.4, 12.9 «Б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, а також дорожніх знаків 3.21 «В`їзд заборонено», 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку» цих Правил. Ураховуючи приписи ст.1172, 1187 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку відповідальною особою за завдані збитки є саме відповідач. Також зазначає, що позивач наділений правом, а не обов`язком на одержання відшкодування шкоди за обома видами зобов`язань: деліктним та договірним.

У судове засідання апелянт не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.67, том 2).

Представник позивача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, направлена на адресу ОСОБА_1 , повернулася до суду з позначкою ПАТ «Укрпошта» «інші причини, що не дали вимоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду виходить з такого.

Як встановлено судом першої інстанції, 15.10.2016 о 20:48 год. у місті Покровськ Донецької області по вул.Добропільський на перетині з вул.Шмідта сталася ДТП за участю автобуса ЛІАЗ 5256, державний номер НОМЕР_5 , та бойової машини БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 .

Автобус ЛІАЗ 5256 належить на праві власності ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 .

Бойова машина БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 , про що свідчить формуляр машини БТР-80 № Е01ЛТ2572.

Під час ДТП керування бойовою машиною БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , здійснював ОСОБА_1 .

Причиною ДТП стало порушення ОСОБА_1 вимог пунктів 12.4, 12.9 «Б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, а також дорожніх знаків 3.21 «В`їзд заборонено», 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку» цих Правил, а саме: ОСОБА_1 не обрав безпечну швидкість руху, при під`їзді до ділянки дороги, де організовано круговий рух по АДРЕСА_1 , не відмовився від руху у забороненому напрямку, продовжив рух у напрямку, позначеному знаком 4.7 Правил, зі швидкістю 69,4 км/год виїхав на ділянку дороги, яка призначена для руху транспортних засобів у зустрічному напрямку, де скоїв зіткнення з автобусом ЛІАЗ, державний номер НОМЕР_5 .

Внаслідок ДТП, у тому числі, автобус ЛІАЗ 5256, державний номер НОМЕР_5 , зазнав механічних пошкоджень, про що свідчить протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 15.10.2016, складений старшим слідчим слідчого управління ГУНП у Донецькій області.

Господарським судом Донецької області правильно встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині - польова пошта НОМЕР_4 за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах офіцерського складу від 14.12.2015 та призначений на посаду начальника розвідки помічника начальника штабу 3-го десантно штурмового батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_4 на підставі наказу командуючого повітряних десантних Збройних сил України від 27.04.2016 №16.

На підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по технічній частині) від 06.10.2016 №22 «Про здійснення переміщення 3 одиниць БТР-80 розвідувального взводу 3 десантно штурмового батальйону» старшим колони призначено помічника начальника розвідки 3 десантно штурмового батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_4 , молодшого лейтенанта ОСОБА_1 .

Згідно з наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (по технічній частині) від 06.10.2016 №26 «Про закріплення бронетанкової техніки за водіями розвідувального взводу 3 десантно штурмового батальйону» БТР 80, машина заводський № НОМЕР_7 , корпус № НОМЕР_8 , двигун № НОМЕР_9 , бортовий номер НОМЕР_3 , закріплено за водієм - старшим солдатом ОСОБА_2 .

Під час ДТП молодший лейтенант ОСОБА_1 виконував обов`язки старшого машини, а старший солдат ОСОБА_2 - обов`язки водія, про що свідчить дорожній лист №479, який дійсний до 20.10.2016 та виданий військовою частиною - польова пошта НОМЕР_4 .

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14.02.2017 у справі №235/162/17 (провадження №1-кп/235/264/17) ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 ст.415 Кримінального кодексу України, з підстав, передбачених ст.47 Кримінального кодексу України з передачею його на поруки колективу військової частини польова пошта НОМЕР_4 ; кримінальне провадження №0000484 щодо ОСОБА_1 за частиною 1 ст.415 Кримінального кодексу України закрито; цивільний позов ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд» про стягнення грошових коштів залишено без розгляду.

При цьому в ухвалі суду встановлені обставини ДТП, що в силу приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування, а саме, щодо порушення ОСОБА_1 вимог пунктів 12.4, 12.9 «Б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, а також дорожніх знаків 3.21 «В`їзд заборонено», 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку» цих Правил, що призвело до зіткнення з автобусом ЛІАЗ 5256, державний номер НОМЕР_5 .

Відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України генерала армії України №416 від 10.11.2016 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «попередження про неповну службову відповідність» за порушення ст.11, 16, 346 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо сумлінного і чесного виконання військового обов`язку, обов`язків начальника колони щодо правильного використання машини та заборони старшому колони (машини) керувати нею.

Згідно з Указом Президента України «Про часткову демобілізацію», затвердженого Законом України №1126-VII від 17.03.2014, та розпорядження начальника Генерального штабу Збройних сил України №322/1/0204 від 19.03.2014 військову частину НОМЕР_1 переведено на штат військового часу на підставі витягу-розгортання Високомобільних десантних військ Збройних сил України - військова частина - польова пошта НОМЕР_4 . Умовне найменування військової частини: у мирний час НОМЕР_1 , у військовий час - НОМЕР_4 . Відповідно до директиви Міністерства оборони України д322/1/58ск від 26.04.2017 військову частину - польова пошта НОМЕР_4 переведено на штат мирного часу військова частина НОМЕР_1 . Тобто військова частина НОМЕР_1 та військова частина - польова пошта НОМЕР_4 є одним і тим же військовим формуванням, яке у теперішній час переведено на штат мирного часу та має найменування - Військова частина НОМЕР_1 .

Матеріали справи містять висновок експерта №30 від 20.12.2016 автотоварознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування, за результатами проведення якої експерт дійшов висновку, що вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автобусу ЛІАЗ 5256, державний номер НОМЕР_5 , складає 432704,17 грн (а.с.21-27, том 1).

Згідно з актом технічної комісії з оцінки стану та придатності запасних частин (вузлів, агрегатів), що були у користуванні транспортного засобу ЛІАЗ 5256 державний номер НОМЕР_5 , складає 230560,00 грн (а.с.189, том 1).

З урахуванням викладених обставин справи, майнову шкоду позивачу як власнику автобуса ЛІАЗ 5256, державний номер НОМЕР_5 , спричинено внаслідок ДТП за участі бойової машини БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , яким порушено пункти 12.4, 12.9 «Б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, а також дорожніх знаків 3.21 «В`їзд заборонено», 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку» цих Правил.

Згідно з частиною 1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст.1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частин 2, 3 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Згідно з частиною 1 ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо) (пункт 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (пункти 4, 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, ураховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки (пункт 9 вказаної постанови).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» встановлено, що Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України як орган управління міжвидовими та міжвідомчими угрупованнями військ (сил). Види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України; окремий рід військ - Десантно-штурмові війська Збройних Сил України; окремий рід сил - Сили спеціальних операцій Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Статтею10 Закону України «Про Збройні Сили України» встановлено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, всебічно забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, підготовку до виконання покладених на них завдань та застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна, і здійснює контроль їх ефективного використання, організує виконання робіт в інтересах Збройних Сил України і надання послуг.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах, у тому числі комплектування, шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

За приписами ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

Статтею 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством Оборони України як уповноваженим органом управління, у тому числі шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом, а також те, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України покладаються функції контролю за використанням майна, переданого в оперативне управління.

Станом на час ДТП бойова машина БТР, бортовий номер НОМЕР_3 , була закріплена за військовою частиною - польова пошта НОМЕР_4 (військовою частиною НОМЕР_1 ) (перебувала на балансі), а ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині -польова пошта НОМЕР_4 (військовій частині НОМЕР_1 ), перебував на посаді начальника розвідки помічника начальника штабу 3-го десантно штурмового батальйону військової частини, виконував обов`язки старшого колони військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (військової частини НОМЕР_1 ) та здійснював переміщення бойової машини БТР, бортовий номер НОМЕР_3 , відповідно до наказу командування військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (військової частини НОМЕР_1 ).

З огляду на викладені обставини справи та приписи ст.1172, 1187 Цивільного кодексу України, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме відповідач.

Натомість відповідач вважає, що є неналежним відповідачем, а відшкодовувати заподіяну шкоду повинна страхова компанія Моторне транспортне страхове бюро.

З такими доводами відповідача колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.

Статтею 999 Цивільного кодексу України встановлено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 вказаного Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпіла особа не була, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 Цивільного кодексу України підстав.

З огляду на зазначене, позивач наділений правом, а не обов`язком на одержання відшкодування шкоди за обома видами зобов`язань: деліктним і договірним. Таке його право може бути припинене чи обмежене договором чи рішенням суду.

У ході судового розгляду справи представник позивача зазначив, що оскаржуване рішення господарського суду Донецької області від 10.09.2018 виконано відповідачем 28.11.2018 у повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_1 порушено вимоги Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, самовільно прийнято керування транспортним засобом, без дозволу командування та відповідних супровідних документів скоєно ДТП, яке призвело до загибелі людини та завдання шкоди ПрАТ «Автопідприємство «Укрбуд», отже, як стверджує апелянт, наслідки настали саме через неправомірні дії ОСОБА_1 , тому згідно з вимогами діючого законодавства обов`язок відшкодувати шкоди покладається на ОСОБА_1 колегія суддів зазначає таке.

Відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом передбачена ст.289 Кримінального кодексу України. Згідно з приміткою до цієї статті під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі. При цьому такі обставини мають бути підтверджені належними доказами, а саме, матеріалами кримінальної справи, якими встановлений факт неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом.

Матеріали справи не містять документів, якими встановлений факт неправомірного заволодіння ОСОБА_1 бойовою машиною БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 .

Обставини щодо закріплення бойової машини БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , за водієм - старшим солдатом та здійснення керування бойовою машиною БТР-80 бортовий номер НОМЕР_3 , ОСОБА_2 не свідчать про неправомірне заволодіння останнім цією бойовою машиною у розумінні ст.289 Кримінального кодексу України та ст.1187 Цивільного кодексу України. Переміщення бойової машини БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , здійснювалось ОСОБА_1 на виконання завдання командування, а, отже, у даному випадку, керування бойовою машиною не може вважатись неправомірним використанням такою бойовою машиною для власних потреб (цілей), що не пов`язане з виконанням службових обов`язків, а бойова машина БТР-80, бортовий номер НОМЕР_3 , - такою, що вийшла із володіння її безпосереднього володільця.

Порушення вимог Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України щодо заборони начальнику колони (старшому машини) свідчить про неналежне виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків, що є підставою для накладення дисциплінарного стягнення відповідно до пунктів 12, 45, 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Як уже зазначалося, за неналежне виконання саме службових обов`язків до ОСОБА_1 застосовано відповідне дисциплінарне стягнення.

Твердження відповідача (апелянта) про те, що висновок експерта № 30 від 20.12.2016 є неналежним доказом, оскільки відповідач не був присутній при проведенні дослідження транспортного засобу позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна від 24.07.2009 №1335/5/1159), яка у тому числі була застосована експертом при проведенні експертного дослідження, присутність заінтересованої особи при дослідженні (огляді) транспортного засобу, не є обов`язковою.

З огляду на вищевикладене, господарський суд Донецької області правомірно задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі з`ясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 10.09.2018 у справі №905/60/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.02.2019.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.О. Фоміна