ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р. Справа№ 910/7654/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Тищенко А.І.

ОСОБА_1

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: ОСОБА_2;

відповідача-1: не зявився;

відповідача-2: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у місті Києві

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 (повне рішення складено 17.12.2018)

у справі №910/7654/18 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Головного територіального управління юстиції у місті Києві

до 1) Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

2) Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Головне територіальне управління юстиції у місті Києві (далі за текстом позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі" (далі за текстом відповідач) про визнання недійсним договору № 201 від 04.03.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та субєктам господарювання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір не був зареєстрований в органах Казначейства. Окрім того, послуги з централізованого опалення оплачувалися позивачем за договором №319-11/14/1 від 26.11.2014 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, укладеного з Державним закладом післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості".

Позивач вважає, що договір №201 від 04.03.2015 за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч.1, 5 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

В процесі судового розгляду було залучено до участі у справі як співвідповідачів Публічне акціонерне товариство "Київенерго" та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", а також замінено неналежного відповідача - Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" належним відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (ухвала суду від 03.10.2018).

Відповідачі позов не визнали, зазначаючи про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Окрім того, відповідач-1 просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/7654/18 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача, місцевим господарським судом враховано обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018, у справі №910/20103/17 про стягнення заборгованості з оплати послуг опалення за договором №201 від 04.03.2015, що виникла за період з 01.12.2014 по 01.05.2015, якими за висновком суду спростовано доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків. З огляду на відмову у позові у звязку з його необґрунтованістю, судом не розглядалося клопотання про застосування позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/7654/18 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи наступне:

- посилання суду на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17 свідчить про те, що місцевий суд визнав встановленими та не дослідив обставини справи, які підлягали доказуванню;

- як в оскаржуваному рішенні суду у справі №910/7654/18, так і в постанові Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17 неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, Закон України №1198 від 10.04.2014 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», не враховано норми ст. ст. 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»;

- в п.32 спірного договору передбачено, що він укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014, та підписано договір 04.03.2015, що не відповідає п.3 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в якій передбачено набрання чинності договором про надання житлово-комунальних послуг з моменту його підписання;

- оспорюваний договір був укладений на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розробленого для фізичних осіб;

- судом не було враховано порядок оплати житлово-комунальних послуг та механізми здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг за державні кошти юридичними особами (підприємств, установ, організацій) та їх обєднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади;

- судом не враховано, що зобовязання з оплати комунальних послуг позивач виконав за договором №319-11/14/1 на підставі актів виконаних робіт в межах чинного законодавства.

Відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін, оскільки при розгляді справи №910/20103/17 встановлено факт отримання позивачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та відсутність розрахунку за надані послуги. При цьому судом досліджувалося питання укладення договору і в силу ст. 75 ГПК України вказані обставини не потребують повторного доведення при розгляді справи №910/7654/18.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/7654/18 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача-2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи про її необґрунтованість, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, як таке, що винесена з повним, всебічним та обєктивним зясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача-1 у судове засідання не зявився, про поважність причин незявлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана обовязковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представника відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

04.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго", як виконавцем, та позивачем, як споживачем, що є орендарем нежитлового приміщення корп. 2, будинок 24, пр-т Науки у м. Києві, укладено договір №201 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та субєктам господарювання.

За умовами названого договору (п.п.1, 13, 14) виконавець зобовязувався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобовязується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим. Плата за послуги вносяться у безготівковій формі на вказані у договорі рахунки підприємства.

В п.п.32, 33 договору передбачено, що останній укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Заперечуючи дійсність договору №201 від 04.03.2015, позивач зазначав про те, що він є орендарем житлового приміщення, розташованого у місті Києві на проспекті Науки, 24 корпус 2, за договором оренди №6911 від 10.09.2014, укладеним між позивачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі Договір оренди).

За умовами Договору оренди (п.5.10) орендар зобовязується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 днів після підписання договору оренди укласти з балансоутримувачем (Державний заклад післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості») орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг. Балансоутримувач будівлі зобовязується забезпечити надання комунальних послуг.

26.11.2014 між позивачем, як орендарем, та Державним закладом післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості", як балансоутримувачем, (правонаступником якого є Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України) укладено договір №319-11/14/1 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

За умовами названого договору (п.п.1.1, 5.1) балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, яка знаходиться за адресою: 03028, Голосіївський район, м. Київ, проспект Науки, 24, корп. 2 (далі - будівля), загальною площею 930,3 кв. м., а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувачана виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором. Договір укладено з 26.11.2014 по 31.12.2014.

В органах Казначейства здійснено реєстрацію зобовязань за вказаним договором.

В подальшому сторони досягли згоди щодо внесення змін до п.5.1 договору №319-11/14/1 від 26.11.2014 шляхом укладення додаткової угоди №1-1 від 31.12.2014, відповідно до якої визначено, що цей договір укладено з 26.11.2014, згідно з п.3 ст. 631 ЦК України він діє до 31.12.2015.

На думку позивача, він отримував послуги з опалення не від відповідача-1 на підставі договору №201 від 04.03.2015, а через іншого споживача (Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловик-плюс»), з яким у відповідача-1 був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №8031014 від 01.11.2003. Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловик-плюс» здійснювало нарахування за послуги з опалення по особовому рахунку Державного закладу післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості" № 8061003 і в рахунках на оплату №28033 від 31.03.2015 та №46595 від 30.04.2015, виставлених відповідачем-1, зазначено покупцем послуг саме Державний заклад післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості".

У 2015 році позивач оплачував вартість послуг з централізованого опалення за договором №319-11/14/1 від 26.11.2014, на підтвердження чого позивачем надано платіжне доручення №1900 від 01.09.2015 по акту №НП-10 від 13.08.2015, платіжне доручення №1391 від 22.06.2015 по акту №НП-5 від 22.06.2015, а також платіжне доручення №1250 від 12.05.2015 по акту №НП-2 від 12.05.2015. При цьому позивач зазначав про те, що договір №201 від 04.03.2015 не був зареєстрований в Органах Казначейства, а тому оплат за цим договором у період з 01.12.2014 по 04.03.2015 не могло бути. Відповідач-1 не направляв актів позивачу, оскільки такого обовязку не передбачено договором № 201.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що укладення договору №201 від 04.03.2015, який не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1, 5 ст. 203 ЦК України, а також підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Виходячи зі змісту ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як вбачається з матеріалів справи, договір №201 від 04.03.2015 підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками.

Тобто, укладаючи спірний договір, позивач був обізнаний з його умовами та усвідомлював всю повноту настання відповідних наслідків за невиконання зобовязань обумовлених умовами даного договору, не був позбавлений права та можливості висловити свої зауваження до вказаного договору, але підписав його без будь-яких зауважень.

Переглядаючи справу, колегією суддів враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2018 у справі №910/20103/17, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018, встановлено факт надання відповідачем-1 за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 позивачу послуг з опалення на загальну суму 155 256,22 грн. за договором №201 від 04.03.2015, а також відсутність заперечень позивача щодо фактичного отримання цих послуг.

У справі №910/20103/17 суди дійшли висновку про обов'язок Головного територіального управління юстиції у місті Києві (позивача у справі №910/7654/18), як фактичного споживача послуг, розрахуватися за них, оскільки законодавець покладає обов'язок розрахунку саме на споживача послуг, як сторони договору, незалежно від його правового статусу у правовідносинах з третіми особами (балансоутримувачем, власником майна). Укладення іншого договору на відшкодування ним витрат балансоутримувача, а також встановлення фактичних обставин непроведення відшкодування балансоутримувачем розрахунків за теплопостачання ТОВ "Житловик-плюс" за договором №8031014 від 01.11.2003 не спростовують наявності у Головного управління юстиції у місті Києві, як орендаря приміщення, обов'язку оплати за спожиті послуги теплопостачання за договором №201 від 04.03.2015 перед Публічним акціонерним товариством "Київенерго" на суму 155 256,22 грн. Також судами встановлено, що за фактично надані послуги теплопостачання за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 з Публічним акціонерним товариством «Київенерго» не розрахувалися жодні інші особи (балансоутримувач, третя особа, яка надавала послуги балансоутримувачу ТОВ "Житловий-плюс").

У розумінні ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням у справі №910/20103/17, не підлягають повторному доказуванню у справі №910/7654/18.

Таким чином, встановлені судовими рішеннями у справі №910/20103/17 обставини, щодо надання відповідачем-1 та споживання позивачем послуг за договором №201 від 04.03.2015 спростовує доводи позивача про укладення названого договору без реального настання обумовлених ним правових наслідків.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в постанові Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17 та в рішенні у справі №910/7654/18, яке містить посилання на названу постанову, неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, Закон України №1198 від 10.04.2014 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», а також не враховано норми ст. ст. 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є безпідставним, оскільки відсутність порушень норм матеріального права підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018 у справі №910/20103/17.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що пославшись на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №910/20103/17, місцевий суд визнав встановленими та не дослідив обставини справи, які підлягали доказуванню, є припущеннями, які не спростовують висновків місцевого господарського суду. До того ж, як уже зазначалося вище, обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №910/20103/17, носять преюдиційний характер та не підлягають повторному доведенню відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України.

Позивач зазначав про те, що згідно з п.32 спірного договору останній укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014, але підписано договір лише 04.03.2015, що не відповідає п.3 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в якій передбачено набрання чинності договором про надання житлово-комунальних послуг з моменту його підписання. Однак вказані обставини не є підставою визнання договору недійсним в цілому, як того вимагає позивач.

Доводи позивача про укладення спірного договору на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розробленого для фізичних осіб, є непереконливими, оскільки договір №201 від 04.03.2015 укладено сторонами, як типовий договір відповідно до чинного на момент укладення договору законодавства.

Твердження позивача про відсутність реєстрації спірного договору в органах Казначейства та неможливість у звязку з цим виконати зобовязання за договором з посиланням на ст. ст. 49, 51 Бюджетного кодексу України не можуть слугувати підставою для визнання його недійсним. До того ж, зазначені норми права передбачають процедуру розрахунку за отримані послуги з постачання теплової енергії після їх фактичного споживання та в межах обґрунтованих лімітів споживання. Проте спір у справі №910/7654/18 не стосується перевищення позивачем обґрунтованих лімітів споживання, встановлених йому, як бюджетній установі, на спірний період, а тому дані твердження не належать до предмета доказування у даній справі.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом порядку оплати житлово-комунальних послуг та механізмів здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг за державні кошти юридичними особами (підприємств, установ, організацій) та їх обєднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, також не стосуються предмету спору у даній справі.

Таким чином, позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавство пов'язує можливість визнання спірного договору недійсним, у звязку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідач-1 подав заяву про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, але зважаючи на те, що в процесі перегляду справи встановлено необґрунтованість вимог позивача, а відтак і відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, до спірних правовідносин позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у звязку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У звязку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у місті Києві залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 у справі №910/7654/18 залишити без змін.

3. Справу №910/7654/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27.02.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді А.І. Тищенко

ОСОБА_1