РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2019Справа № 910/19842/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В. В.,

за участю секретаря судового засідання Скокіна О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства «Бродівське лісове господарство», Львівська обл., Бродівський район, м. Броди

до відповідача 1: Закарпатської митниці ДФС, Закарпатська обл., м. Ужгород

відповідача 2: Державної казначейської служби України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ

про стягнення 158 848,82 грн, -

За участю представників:

від позивача: Гейвич М. М.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Бродівське лісове господарство» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди в розмірі 197 111,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність правових підстав для покладення на державу відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, у розмірі вартості наданих Публічним акціонерним товариством «Укрзалізниця» послуг (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів) на загальну суму 197 111,30 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2018, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 у справі №910/19842/17, позовні вимоги Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» задоволено повністю.

Постановою Верховного суду 08.10.2018 касаційну скаргу Закарпатської митниці ДФС задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 у справі № 910/19842/17 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд вказав, що суди не надали належної оцінки та не перевірили розрахунок заявленої до стягнення суми збитків; не дослідили та не з'ясували, з чого складаються нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» і сплачені позивачем у цьому випадку додаткові збори, тобто їх складових; не встановили, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); не досліджено та не з'ясовано судами і періоду, за який проводилися спірні нарахування.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 №05-23/1868 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/19842/17.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.10.2018 справу передано для розгляду судді Князькову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 справу прийнято до провадження новим складом суду, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 14.11.2018.

02.11.2018 на адресу Господарського процесуального кодексу України надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог, в якій позивачем заявлено вимоги про відшкодування шкоди в розмірі 158 848,82 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 заяву позивача про зменшення позовних вимог прийнято до розгляду.

14.11.2018, у зв'язку з неявкою представників відповідачів, підготовче судове засідання відкладено на 05.12.2018. В порядку статей 120-121 Господарського процесуального кодексу України направлено відповідачам 1, 2 ухвали про повідомлення про дату, час і місце наступного судового засідання.

19.11.2018 на адресу Господарського суду міста Києва надійшов відзив Закарпатської митниці ДФС на позов, за змістом якого відповідач 1 проти позову заперечує, посилаючись на недоведення позивачем наявності та розміру шкоди, а також причинно-наслідкового зв'язку між діями Закарпатської митниці ДФС та понесеними позивачем витратами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2018 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Підготовче судове засідання відкладено на 16.01.2019.

14.01.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення третьої особи по суті справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.02.2019.

У судове засідання 06.02.2019 з'явився представник позивача, підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суду позов задовольнити та відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати.

Представники відповідачів 1, 2 та третьої особи в судове засідання не з'явились. При цьому, належне повідомлення Закарпатської митниці ДФС, Державної казначейської служби України та Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 263, № 255 та № 247 відповідно.

З огляду на неявку представників відповідачів 1, 2 та третьої особи, зважаючи на подані учасниками справи письмові пояснення, господарський суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

28.12.2012 між Державним підприємством «Бродівське лісове господарство» (замовник), Державним підприємством «Український транспортно-логістичний центр» (виконавець), Державним підприємством «Дарницький вагоноремонтний завод» (співвиконавець 1), та Державним підприємством «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» (співвиконавець 2) укладено договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах № 2230/1234-2012 (далі - Договір перевезення).

Відповідно до пункту 1.1 Договору перевезення виконавець та співвиконавці зобов'язуються за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у напіввагонах співвиконавця.

10.05.2016 між Державним підприємством «Бродівське лісове господарство» (продавець) та Фірмою «Пізец ГмбХ» (покупець) укладено контракт № 7-2016BR (далі - Контракт).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Контракту продавець продає, а покупець купує на умовах DAP (Інкотермс в редакції 2010 року) деревину паливну породи - сосна (далі - товар). Товар завантажений у залізнодорожні піввагони. Кількість товару по даному Контракту становить 1 000 куб. м.

На виконання умов Контракту позивач 19.05.2016 здійснив завантаження товару (лісоматеріалів) у вагон № 32261372, про що складено залізничну накладну № 549923.

19.05.2016 зазначений вагон № 32261372 замитнено Закарпатською митницею ДФС згідно з митною декларацією № 209050000/2016/001548.

Однак вагон № 32261372 не пройшов митного огляду та був затриманий Закарпатською митницею ДФС на станції Батьово з 20.05.2016 по 24.10.2016, про що складені акти загальної форми № 10963, № 666, № 818, № 3518.

Організація перевезень товару (лісоматеріалів) у вагоні № 32261372 здійснювалась Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» згідно з Договором перевезення.

У зв'язку з затриманням вагону № 32261372 на станції Батьово Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» як виконавцем послуг з організації перевезень вантажів за Договором перевезення нараховано позивачу до оплати додаткові збори за користування вагоном, зважування, зберігання вантажу, за подачу та забирання вагонів на загальну суму 197 111,30 грн, що підтверджується розрахунком нарахованої суми з розбивкою поденно та помісячно з переліком усіх наданих послуг із вказівкою їх вартості за кожен день та місяць простою вагону № 32261372, починаючи з дати оформлення накладної № 549923, розмежовуючи при цьому нараховану суму з врахуванням 30-денного строку з дати затримання вагону № 32261372 та по дату закінчення затримки.

Позивач оплатив вартість наданих Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» послуг в сумі 197 111,30 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 24.05.2017 № 1326 на суму 197 11130 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16 за позовом Державного підприємства «Самбірське лісове господарство», Державного підприємства «Бродівське лісове господарство», Державного підприємства «Буське лісове господарство», Державного підприємства «Бібрське лісове господарство», Державного підприємства «Турківське лісове господарство», Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство», Державного підприємства «Сколівське лісове господарство», Державного підприємства «Золочівське лісове господарство» до Закарпатської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності, залишеною без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 та Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничного вагону, зокрема, Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» № 32261372; зобов'язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України залізничного вагону, зокрема, Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» № 32261372.

Спір у даній справі виник у зв'язку з твердженнями позивача про те, що внаслідок незаконної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС позивачу було заподіяно майнову шкоду у розмірі сплачених Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» додаткових зборів на суму 158 848,82 грн (з урахуванням 30-денного строку з дати затримання вагону), яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відповідні заперечення відповідача 1, господарський суд при новому розгляді справи зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною. При цьому, загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних зобов'язань унормовані статтею 1166 Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої вказаної статті Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В свою чергу, стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють її від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах, і полягає у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

За приписами статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відтак, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох загальних умов відповідальності (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача шкоди - суб'єкта владних повноважень, тобто за наявності трьох елементів складу правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, заподіяної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою).

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, при зверненні до суду з вимогами про стягнення з державного бюджету майнової шкоди, заподіяної неправомірними діями органу державної влади, позивачем повинно бути доведено наявність протиправної поведінки відповідного органу, сам факт заподіяння шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Позивач посилається на недотримання Закарпатською митницею ДФС порядку проведення митного контролю вагону № 32261372 та пов'язує неправомірність дій вказаного органу державно влади з висновками Львівського окружного адміністративного суду, які викладені у постанові від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16.

Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митні формальності - це сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

Статтею 318 Митного кодексу України визначено, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до частини другої статті 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частинами першою та другою статті 325 Митного кодексу України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Діяльність залізниці регулює Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457.

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

З огляду на викладене власники товару або уповноважені ними особи мають обов'язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Львівським окружним адміністративним судом у справі № 813/2237/16 було встановлено, що Закарпатською митницею ДФС не здійснено визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску, у тому числі залізничного вагону № 32261372, через державний кордон України у строк, встановлений статтею 199 Митного кодексу України. В адміністративній справі також було встановлено, що митне оформлення товару у залізничних вагонах розпочалося з дати, що підтверджена відмітками органу доходів і зборів на вантажно-митних деклараціях, які знаходяться в матеріалах справи.

При розгляді даної справи господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже наявність і діях Закарпатської митниці ДФС неправомірної бездіяльності, яка полягає у нездійсненні визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску, у тому числі залізничного вагону № 32261372, через державний кордон України у строк, встановлений статтею 199 Митного кодексу України, було встановлено в межах адміністративної справи № 813/2237/16 та не підлягає повторному доведенню в межах даної справи.

Верховний Суд в постанові від 08.10.2018, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у даній справі, вказав, що господарські суди, обмежившись посиланням на обґрунтованість позивачем розміру збитків, понесених внаслідок затримки Закарпатською митницею ДФС спірного вагону, не надали належної оцінки та не перевірили розрахунок заявленої до стягнення суми збитків; не дослідили та не з'ясували, з чого складаються нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» і сплачені позивачем у цьому випадку додаткові збори, тобто їх складових; не встановили, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); не досліджено та не з'ясовано судами і періоду, за який проводилися спірні нарахування. Саме лише посилання суду на розрахунки за затримку вагона № 32261372, без належного їх аналізу, не можуть бути підтвердженням наявності причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями митниці та шкодою саме в сумі 197 111,30 грн. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог саме в зазначеній сумі.

Враховуючи вказівки Верховного Суду, які викладені в постанові від 08.10.2018 у даній справі, при новому розгляді справи господарський суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п'яти днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Ураховуючи положення наведеної вище норми закону та відповідні заперечення відповідача 1, позивачем під час нового розгляду справи було зменшено позовні вимоги до суми, нарахованої за період, що перевищує 30-денний строк, встановлений у частині першій статті 199 Митного кодексу України, а саме заявлено вимоги про стягнення 158 848,82 грн.

На виконання вказівок Верховного Суду судом, з метою з'ясування правильності розрахунку ціни позову, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та зобов'язано третю особу надати суду обґрунтовані пояснення по суті справи.

Наданими суду копіями актів загальної форми № 10963, № 666, № 818, № 3518, розрахунками та поясненнями третьої особи підтверджується, що у зв'язку з затриманням вагону № 32261372 на станції Батьово Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» як виконавцем послуг з організації перевезень вантажів за Договором перевезення здійснено нарахування позивачу платежів за користування вагоном, зберігання вантажу, зважування вагону, подання та забирання вагону на загальну суму 197 570,00 грн на підставі Статуту залізниць України, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 № 317, що підтверджується розрахунком нарахованої суми з розбивкою погодинно та щодобово з переліком наданих послуг, із вказівкою їх вартості за кожен день (годину) простою вагону № 32261372, починаючи з дати оформлення накладної № 549923.

При цьому, з урахуванням 30-денного строку з дати затримання вагону № 32261372 та по дату закінчення затримки залізницею нараховано платежі на загальну суму 158 848,82 грн, з яких:

112 042,90 грн - сума, нарахована за користування вагоном у період з 19.06.2016 21:00 год. до 24.10.2016 14:30 год. (3042 год.),

43 609,12 грн - сума, нарахована за зберігання вантажу (128 діб);

3 196,80 грн - сума, нарахована за подавання та забирання вагонів.

Пунктом 1.1.12 Збірника тарифів встановлено, що до всіх базових ставок плати застосовується коефіцієнт, установлений для даного вантажу та виду відправки, тому для нарахування плат та зборів, що вказані в розділах ІІ та ІІІ Збірника тарифів, плати за користування вагонами і контейнерами, що вказана у розділі ІV Збірника тарифів, застосовується коефіцієнт - 2,302.

Помилковими є доводи відповідача 1 про те, що перевезення здійснювалось у власному вагоні позивача, а тому безпідставно нараховано плату за користування вагоном. З умов договору про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах № 2230/1234-2012 від 28.12.2012 вбачається, що перевезення здійснювалось у вагонах, які надавались в користування позивачу співвиконавцями.

Також необґрунтованими є доводи відповідача 1 про відсутність преюдиційного рішення суду, яким би було встановлено конкретний період неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС. У даному випадку суд зазначає, що початок періоду неправомірної бездіяльності відповідача 1 встановлено у законі, а саме у ч. 1 ст. 199 Митного кодексу України (понад 30 днів з моменту прибуття у пункт пропуску).

Отже, судом було перевірено розрахунок заявленої до стягнення суми шкоди в сумі 158 848,82 грн, досліджено та з'ясовано, з чого складаються нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» і сплачені позивачем у цьому випадку додаткові збори, тобто їх складові; встановлено, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); досліджено та з'ясовано період, за який проводилися спірні нарахування.

За висновками суду, розрахунок ціни позову на суму 158 848,82 грн є обґрунтованим та документально підтвердженим.

За таких обставин, при новому розгляді справи судом встановлено наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме, неправомірні дії (протиправну бездіяльність) відповідача 1, що встановлено у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16, наявність шкоди у розмірі 158 848,82 грн (витрати, понесені позивачем за користування вагоном № 32261372, зберігання вантажу, подання та забирання зазначеного вагону у строк, після 30 дня затримки вагону), причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою (витрати, понесені позивачем, за користування вагоном № 32261372, зберігання вантажу, подання та забирання вагону, були понесені внаслідок затримки вагонів відповідачем 1), внаслідок чого господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача майнової шкоди в розмірі 158 848,82 грн.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 17.12.2018 у справі № 910/17912/17 у спорі, що виник між тими ж сторонами за подібних фактичних обставин.

Висновок суду за результатами нового розгляду справи.

З огляду на встановлені судом обставини, повно та всебічно оцінивши письмові пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» та стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, в розмірі 158 848, 82 грн.

Розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір за розгляд даної справи судом першої інстанції не сплачується на підставі п 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Одночасно з цим, при новому розгляді справи підлягає розподілу судовий збір, який був сплачений учасниками справи за подання апеляційної та/або касаційної скарги/скарг, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що постановою Верховного Суду від 08.10.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 скасовано, а справу № 910/19842/17 передано на новий розгляд до суду першої інстанції, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4 435,01 грн та за подання касаційної скарги в сумі 5 913,34 грн підлягає відшкодуванню відповідачу 1 за рахунок позивача.

Також судом встановлено, що 30.10.2018 між Державним підприємством «Бродівське лісове господарство» (клієнт) та Адвокатським об'єднанням «Парпан і партнери» (адвокатське об'єднання) укладено договір № 30/10/18 про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручив, а адвокатське об'єднання прийняло на себе зобов'язання надати клієнту правову допомогу з підготовки та написання документів правого характеру щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 197 111,30 грн, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, та здійснення представництва інтересів замовника в Господарському суді міста Києва в межах розгляду справи № 910/19842/17.

Адвокатське об'єднання зобов'язалось опрацювати надані клієнтом матеріали та готувати до Господарського суду міста Києва документи правового характеру, здійснювати представництво інтересів клієнта в суді (п. п. 2.1.1, 2.1.2 договору від 30.10.2018 № 30/10/18)

Згідно з пунктом 4.1 договору від 30.10.2018 № 30/10/18 за надання правової допомоги, передбаченої цим договором, клієнт сплачує адвокатському об'єднанню гонорар в розмірі 15 000,00 грн без ПДВ впродовж 3 (трьох) календарних днів після підписання договору про надання правової допомоги.

Представником позивача надано суду ордер серії ЛВ № 099179 на надання правової допомоги, виданий 07.11.2018 на ім'я адвоката Гейвича Михайла Миколайовича, а також судом отримано витяг щодо адвоката з Єдиного реєстру адвокатів України.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу адвокатом подано до суду копію платіжного доручення № 2647 від 30.10.2018 на суму 15 000,00 грн. При цьому, приймаючи до уваги зазначене у платіжному дорученні призначення платежу «оплата зг. Д. № 30/10/2018 від 04.10.2018 про надання правової допомоги без ПДВ», господарський суд вважає, що неправильна дата договору є опискою, зважаючи на дату платежу та правильне зазначення інших відомостей (номеру договору, найменування платника та отримувача коштів, ціни договору).

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивачем були понесені витрати на професійну правову допомогу на суму 15 000,00 грн. За висновками суду, розмір гонорару адвоката, який зафіксовано в твердій сумі у договорі про надання правової допомоги, є пропорційним до предмета спору, враховуючи ціну позову, обсяг виконаних адвокатом робіт та наданих послуг.

Натомість, відповідачем 1, який заперечив проти заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу, не було доведено неспівмірності таких витрат. Відсутність у матеріалах справи акту виконаних робіт не спростовує факту надання правової допомоги позивачу та розміру таких витрат з огляду на наявність інших доказів, як-то копії договору № 30/10/18 від 30.10.2018, в якому встановлено фіксований розмір гонорару адвоката, ордеру серії ЛВ № 099179 на надання правової допомоги від 07.11.2018, розрахунку суми судових витрат, що узгоджується з приписами ст. 126 Господарського процесуального кодексу України. Адвокат був присутнім у всіх чотирьох судових засіданнях у справі № 910/19842/17, діяв в інтересах клієнта та надавав усні пояснення по суті справи.

Враховуючи наведене, зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу, приймаючи до уваги, що відповідачем 1 не було доведено неспівмірності таких витрат, господарський суд вважає за необхідне покласти на відповідача 1, з неправильних дій якого виник даний спір, понесені позивачем витрати на професійну правову допомогу в сумі 15 000,00 грн.

У частині 11 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У даному випадку господарський суд вважає за необхідне здійснити зустрічне зарахування судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу та відповідачу 1, внаслідок якого стягнути з відповідача 1 на користь позивача різницю в сумі 4 651,65 грн (15 000,00 грн - (4 435,01 грн + 5 913,34 грн) = 4 651,65 грн.

Керуючись ст. ст. 126, 129, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України про стягнення 158 848,82 грн - задовольнити.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» (80602, Львівська обл., Бродівський район, м. Броди, вул. Низька, буд. 15; ідентифікаційний код 00992444) шкоду, заподіяну внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, в розмірі 158 848 (сто п'ятдесят вісім тисяч вісімсот сорок вісім) грн 82 коп.

3. Стягнути з Закарпатської митниці ДФС (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 20; ідентифікаційний код 39515893) на користь Державного підприємства «Бродівське лісове господарство» (80602, Львівська обл., Бродівський район, м. Броди, вул. Низька, буд. 15; ідентифікаційний код 00992444) суму судових витрат в розмірі 4 651 (чотири тисячі шістсот п'ятдесят одна) грн 65 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.02.2019.

Суддя В. В. Князьков