РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.02.2019Справа № 910/3098/17
За позовом Державного підприємства "Новопокровський комбінат Хлібопродуктів"

до Державного агентства резерву України

про стягнення заборгованості 1 652 245,17 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача - Висотенко І.М

від відповідача - Павловський Р.О.

В судовому засіданні 14.02.2019 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Державне підприємство "Новопокровський комбінат Хлібопродуктів" до Державного агентства резерву України про стягнення 1652245,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 №юр-2зб/344-2009 , в зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1652245,17 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.04.2017 року у справі №910/3098/17 позов задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь відповідача заборгованість у розмірі 1652245,17 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 11.04.2017 № 910/3098/17 - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2017 року касаційну скаргу задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 у справі №910/3098/17 - скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Розпорядження керівника апарату Господарського суду м. Києва №05-23/2989 від 08.11.2017 року, відповідно до п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/3098/17.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/3098/17 передано на новий розгляд судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 14.11.2017 справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи на 11.12.2017.

В судовому засіданні 11.12.2017 представником позивача заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи.

В судовому засіданні 11.12.2017 оголошено перерву до 15.01.2018.

Судове засідання 15.01.2018 не відбулось, в зв'язку з перебуванням судді Усатенко І.В на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/3098/17 від 29.01.2018, у зв'язку з набранням 15.12.2017 чинності Господарського процесуального кодексу України в новій редакції, справу відповідно до ст. 247 цього Кодексу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні 19.02.2018.

Ухвалою суду від 19.02.2018 призначено проведення у справі судової експертизи та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

02.04.2018 через канцелярію суду від експертної установи надійшло клопотання про узгодження проведення експертизи у термін більше ніж 90 календарних днів, в зв'язку зі значною завантаженістю експертів та клопотання про витребування додаткових доказів та матеріали справи № 910/3098/17.

Ухвалою суду від 26.04.2018 поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 14.05.2018.

Ухвалою суду від 14.05.2018 задоволено клопотання експерта та зупинено провадження у справі на підставі ст. 227-228 ГПК України.

01.10.2018 через канцелярію суду від експертної установи надійшли матеріали справи № 910/3098/17 з долученим експертним висновком.

Ухвалою суду від 11.10.2018 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 08.11.2018.

В підготовчому засіданні 08.11.2018 оголошено перерву до 06.12.2018.

22.11.2018 через канцелярію суду позивачем подано пояснення.

29.11.2018 від відповідача надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 06.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.01.2019.

21.01.2019 в судовому засіданні оголошено перерву на 14.02.2019.

В судовому засіданні 14.02.2019 представник позивача відмовився від клопотання про забезпечення позову, яке було подано при первісному розгляді справи.

В судовому засіданні 14.02.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті спору, зазначив, що експертизою підтверджено розмір понесених ним витрат.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору та заперечував проти того, щоб з нього стягували заборгованість у розмірі більшому ніж обумовлено договором, та зазначав, що експертом у висновку зазначено, що він не може визначити чи є обов'язковим до стягнення сума реально понесених позивачем витрат на зберігання..

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача просив позов задовольнити.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (зберігач) та Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет) було укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 №юр-2зб/344-2009.

За умовами цього договору, його предметом є зберігання матеріальних цінностей державного резерву, яке здійснюється у зерносховищах зберігача (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору зберігання комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені Договором форми актів затверджуються комітетом.

Комітет зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на цілі; контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; визнає зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшує кількості продукції на ці втрати та нестачі (пункти 3.1 - 3.3 Договору зберігання).

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Відшкодовувати витрати (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодження між комітетом та зберігачем. (пункт 4.1, 4.2 Договору зберігання).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей (п.7.3 договору).

Відповідно до п.1 Указу №1085/2010 від 09.12.2010р. Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" вирішено утворити Державне агентство резерву України, реорганізувавши Державний комітет України з державного матеріального резерву.

У п.5 вказаного Указу Президента України встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір від 08.01.2009 №юр-2зб/344-2009, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків зі зберігання матеріальних цінностей.

До матеріалів справи долучені складські квитанції що підтверджують прийом зерна ДП «Новопокровський КXП» на зберігання від Державного агентства резерву України: №2174 від 23.10.2013 на пшеницю м'яку 2 класу вагою 100564 кг.; №2175 від 23.10.2013 на пшеницю м'яку 2 класу вагою 174538 кг.; №2176 від 23.10.2013 на пшеницю м'яку 2 класу вагою 1662 кг.; №891 від 23.12.2014 на пшеницю м'яку 3 класу вагою 900000 кг; №892 від 23.12.2014 на пшеницю м'яку 2 класу вагою 500000 кг. Загальна вага зерна переданого на зберігання - 1676,764 т.

До матеріалів справи також надано щомісячні звіти про наявність зерна державного резерву на ДП «Новопокровський КХП» за період з 01.01.2015 по 01.02.20.17 згідно яких зерно державного резерву загальною вагою 1676,764 т. у вказаному періоді зберігалось на підприємстві.

Згідно розпорядження (наряд) № 0.64/21 від 27.01.2017 Державного агентства резерву України на адресу ДП «Новопокровський КХП» відпущено (відвантажено) зерно у кількості 1676,764 т. на адресу ТОВ «ТД «Новаагро». Згідно акту приймання-передачі від 01.02.2017 на підставі розпорядження (наряду) № 0.64/21 від 27.01.2017 Державного агентства резерву України зерно у кількості 1676,764 т. було передано ДП «Новопокровський КХП» на адресу ТОВ «ТД «Новаагро».

Таким чином зерно Державного агентства резерву України у кількості 1676,764 т. у періоді з січня 2015 року по січень 2017 року знаходилось на зберіганні у ДП «Новопокровський КХП» на підставі договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/344-2009.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб'єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

"Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціями витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву", затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532 (далі - Порядок № 532).

Пунктами 2, 3, 4, 5 Порядку № 532 передбачено, що сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем. Сума витрат, що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей. Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології матеріальні цінності державного резерву можуть зберігатися: 1) у складських приміщеннях закритого та закритого опалюваного типу; 2) на відкритих огороджених майданчиках; 3) у холодильних камерах; 4) у резервуарах для зберігання нафтопродуктів; 5) у підземних газових сховищах; 6) у зерносховищах. Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Наказом Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 року за яким розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню підприємствам відповідальним зберігачам становить 15,00 грн. за зберігання однієї тонни в місяць.

Доказів погодження та затвердження сторонами відповідного розміру вартості відповідального зберігання зерна з 2015 по 2017 роки суду не надано.

Таким чином, вартість зберігання 1676,764 т. зерна Державного агентства резерву України за період з січня 2015 року по січень 2017 року, отриманого ДП «Новопокровський КХП» на виконання умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/344-2009 розрахована за цінами встановленими наказом Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 складає: 1676,764 т.*15 грн. з ПДВ* 25 місяців = 628786,5 грн.

Розмір заборгованості за надані Державному агентству резерву України, послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву за договором відповідного зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2019 № юр-2зб/344-2009 за період з січня 2015 року по січень 2017 року виходячи з того, що станом на 01.01.2015 за договором від 08.01.2009 № юр-2зб/344-2009 у ДП «Новопокровський КХП» існувала дебіторська заборгованість в сумі 602126,6 грн., протягом січня 2015 року Державне агентство резерву України провело її погашення в сумі 502229,54 грн. розрахована за цінами встановленими наказом Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 складає: 602126,6+628786,5-502229,54 = 728683,56 грн.

Згідно наданих калькуляцій на послуги зерно приймальних та переробних підприємств (зернові) затверджені генеральним директором ДП «Новопокровський КХП»: у 2014 році, згідно якої повні витрати на зберігання 1т/міс зерна складають 15,17 грн., а з урахуванням рентабельності та ПДВ 20 грн.; 01.03.2015 згідно якої повні витрати на зберігання 1т/міс зерна складають 20,60 грн., а з урахуванням рентабельності та ПДВ 28,00 грн.; 01.07.2015 згідно якої повні витрати на зберігання 1т/міс зерна складають 29,46 грн., а з урахуванням рентабельності та ПДВ 41,00 грн.; 01.07.2015 згідно якої повні витрати на зберігання 1т/міс зерна складають 32,86 грн., а з урахуванням рентабельності та ПДВ 41,40 грн.

Отже згідно вищезазначених калькуляцій зберігач поніс витрати на зберігання зерна за період з січня 2015 року по січень 2017 року у розмірі 1552348,11 грн.

Судом було призначено у справі судову економічну експертизу, за результатами якої експертом було надано висновок № 5771 від 27.08.2018, з якого вбачається , що експерт дійшов наступних висновків по поставлених питаннях: розмір заборгованості за надані Державному агентству резерву України, послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву за договором відповідного зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/344-2009 за період з січня 2015 року по січень 2017 року виходячи з того, що станом на 01.01.2015 за договором від 08.01.2009 № юр-2зб/344-2009 у ДП «Новопокровський КХПІ» існувала дебіторська заборгованість в сумі 602126,6 грн. та на протязі січня 2015 року Державне агентство резерву України провело її погашення в сумі 502229,54 грн. розрахована за цінами встановленими наказом Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 складає 728683,56 грн. Документів, що підтверджує перегляд Держрезервом середнього розміру суми витрат із зберігання матеріальних цінностей з 2013 року, як того вимагає п. 5 Постановою КМ України "Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву" № 532 від 12.04.2002 на дослідження не надано. Згідно п. 2 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" №51/97-ВР від 24.01.1997 зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає збитків. За період з січня 2015 року по січень 2017 року загальна сума перевищення витрат ДП «Новопокровський КХП» на зберігання зерна з урахуванням рентабельності та ПДВ відповідно до наданих калькуляцій, над вартістю зберігання 1676.764 т. зерна Державного агентства резерву України, отриманого ДП «Новопокровський КХП» на виконання умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/344-2009 розрахованою за цінами встановленими наказом Державного агентства резерву України .№ 235 від 31.12.2013 складає 923561,61 грн.

Отже експертом встановлено, що матеріалами справи підтверджено, реальний розмір понесених зберігачем витрат у розмірі 1552348,11 грн за період з січня 2015 року по січень 2017 року. Отже витрати на зберігання зерна у розмірах зазначених позивачем у калькуляціях є реальними та обґрунтованими (в січні 2015 року вартість зберігання на підприємстві позивача складала 20,00 грн. за тонну на місяць, з квітня 2015 року по червень 2015 року - 28,00 грн. за тонну на місяць, з липня 2015 по червень 2016 - 41,00 грн., а з липня 2016 року по цей час - 41,40 грн.).

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наразі, суд зазначає, що умовами договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. не встановлено строку виконання відповідачем обов'язку з відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

При цьому, нормами Закону України "Про державний матеріальний резерв" також не встановлено строку відшкодування витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" було направлено на адресу Державного агентства резерву України вимогу № 43/1 від 31.01.2017, в якій зберігач просив останнього погасити заборгованість за надані послуги по відповідальному зберіганню в сумі 1652245,17 грн (докази направлення відсутні, проте лист був доданий до матеріалів справи відповідачем, що підтверджує обставини щодо отримання листа).

Отже, строк відшкодування Державним агентством резервом України витрат Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" на зберігання матеріальних цінностей згідно договору від 08.01.2009 №юр-2зб/344-2009 у період з січня 2015 по січень 2017 настав.

Заборгованість відповідача перед позивачем, що існувала до 01.01.2015 року та не була погашена і не заперечувалась відповідачем складає 99897,06 грн. У період з січня 2015 по січень 2017 позивач поніс витрати на зберігання майна державного резерву у розмірі 1552348,11 грн.

Згідно ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже відповідач має відшкодувати позивачу витрати на зберігання майна у розмірі 1652245,17 грн (1552348,11 грн+99897,06 грн)

Посилання відповідача на Наказ Державного агентства резерву України № 235 від 31.12.2013 року, яким встановлено розмір витрат у розмірі 15,00 грн., судом не приймається, оскільки позивачем розмір витрат був перерахований з 01.01.2015 року, доказів погодження та затвердження сторонами відповідного розміру з 2015 по 2017 роки суду не надано.

Позивач направляв відповідачу для підписання Акти виконаних робіт, калькуляції витрат з надання послуг зберігання зерна та додаткові угоди до Договору зберігання про зміни розміру відшкодування витрат, але суми витрат, що підлягають відшкодуванню, за зберігання 1 тонни зерна не були погоджені, вказані акти відповідачем не були підписані без жодних пояснень, заборгованість не була сплачена.

Калькуляції позивача містять детальну інформацію з чого складаються такі витрати та обґрунтованість розміру витрат підтверджена висновком судового експерта.

Відповідачем не надано обґрунтованих заперечень щодо розміру вказаних витрат, як і здійснення власних розрахунків та погодження їх з позивачем.

Щодо посилання відповідача на ту обставину, що висновком експерта встановлено, що погоджений сторонами розмір витрат на зберігання зерна становить 15 грн за 1 тону, а визначений позивачем розмір витрат сторонами не погоджений, а тому експерт не може встановити чи є визначена позивачем сума обов'язковою до сплати. Суд зазначає, що експертом у своєму висновку визначено, що заявлені позивачем витрати є реальними та обґрунтованими первинними документами, а суд наділений повноваженнями визначити обґрунтованість стягнення вказаних коштів, а тому заперечення відповідача не спростовують його обов'язку відшкодувати позивачу понесені ним витрати на зберігання майна на підставі договору.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що позивач, починаючи з січня 2015 по січень 2017, надавав відповідачу передбачені договором послуги зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, проте відповідач послуги, надані позивачем, не оплатив.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Наразі, слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення від 27.09.2001р. у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд задовольняє позовні вимоги.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01061, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28; ) на користь Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська обл. Чугуївський р-н, смт. Новопокровка, вул. ім. В.Вєсіча, буд. 1; ) заборгованість у розмірі 1652245 (один мільйон шістсот п'ятдесят дві тисячі двісті сорок п'ять) грн. 17 коп., судовий збір у розмірі 24783 (двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 68 коп. судового збору.

3. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 25.02.2019

Суддя І.В.Усатенко