номер провадження справи 28/133/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 Справа № 908/2560/18

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни при секретарі Рикун А.В. розглянув у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ-ХІМ" (69034, м.Запоріжжя, вул. Цимлянське, буд.29)

до відповідача: Головного управління Державної казначейської служби у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 168)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Запорізький окружний адміністративний суд (69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, буд. 65-В)

про стягнення грошових коштів

За участю представників:

від позивача: Волтер О.В. (виписка з положення про дирекцію від 09.07.2018, член виконавчого органу);

від відповідача: Орлова О.О. (довіреність №13-08.2/20-51 від 03.01.2019, представник);

від третьої особи: Кошевий А.М. (довіреність №07-07/3135/19 від 23.01.2019); Шмарін І.О. (довіреність №07-07/3137/19 від 23.01.2019);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ-ХІМ" з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у Запорізькій області про стягнення 127791,29 грн., які складаються з 11617,39 грн. матеріальної шкоди та 116173,90 грн. немайнової шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неправомірну відмову Запорізького окружного адміністративного суду в задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ-ХІМ" про скасування нарахованої пені в сумі 11617,39 грн. Підставою для відмови стало ненадання позивачем доказів відкриття провадження у справі за позовом позивача до іноземного контрагента про зобов'язання виконати зобов'язання та стягнення неустойки. В постанові Запорізький окружний адміністративний суд зазначив, що датою зупинення нарахування пені треба вважати не дату прийняття позовної заяви судом, а дату постановлення суддею ухвали про відкриття провадження. У зв'язку з неоднаковим визначенням Верховним судом України та Запорізьким окружним адміністративним судом дати звернення із позовом (а отже і дати зупинення нарахування пені згідно із Законом "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті"), позивач отримав відмову у позові про скасуванні нарахованої пені в сумі 11617,39 грн. Отже, внаслідок ігнорування Запорізьким окружним адміністративним судом принципу верховенства права, позивача було позбавлено права на справедливий судовий розгляд, порушено принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності.

З урахуванням викладених обставин позивач на підставі ст. 56 Конституції України просить суд відшкодувати за рахунок держави матеріальну шкоду в розмірі 11617,39 грн., завдану протиправними діями та бездіяльністю Запорізького окружного адміністративного суду, та 116173,90 грн. немайнової шкоди, завданої відсутністю у національному законодавстві необхідної чіткості і точності. Визначити порядок виконання рішення - шляхом стягнення з Державної казначейської служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТ-ХІМ".

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2018 позовну заяву передано на розгляд судді Федоровій О.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.11.2018 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Присвоєно справі номер провадження 28/133/18. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14.01.2019.

10.01.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що до повноважень відповідача не належить відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, оскільки у територіальних органах Державної казначейської служби України рахунки щодо відшкодування зазначеної шкоди не відкриваються і видатки на ці цілі не передбачено. Також вважає, що позивач не обґрунтував правових підстав для стягнення шкоди.

В судовому засіданні 14.01.2019 представник відповідача підтримав викладені у відзиві обставини та зазначив, що відповідний орган Державної казначейської служби України має бути відповідачем у даній справі поряд з державним органом, з протиправною поведінкою якого позивач пов'язує завдання шкоди.

Представник позивача зазначив, що ухвалою Господарського суду Запорізької області у справі №908/1070/18 йому було відмовлено у прийнятті позовної заяви з тими ж самими вимогами до Запорізького окружного адміністративного суду як відповідача з мотивуванням, що заподіювач шкоди не може бути залученим до розгляду справи, оскільки справа за участі Запорізького окружного адміністративного суду не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Також представник відповідача в судовому засіданні 14.01.2019 зазначив, що належним відповідачем у даній справі повинна бути Державна казначейська служби України, а не її територіальний орган, до компетенція якого не віднесені повноваження щодо відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої протиправними діями та бездіяльністю Запорізького окружного адміністративного суду.

Представник позивача заперечив проти залучення Державної казначейської служби України в якості відповідача у справі та зазначив, що, на його думку, саме Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області, як територіальний орган Державної казначейської служби України є належним відповідачем у справі.

Ухвалою від 14.01.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Запорізький окружний адміністративний суд. Відкладено підготовче засідання на 13.02.2019.

25.01.2019 третя особа надала письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову повністю. Посилається на те, що апеляційні скарги на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2015 у справі №808/6031/15 були повернуті, а тому постанова набрала законної сили 16.02.2016 та є обов'язковою до виконання.

Від позивача 11.02.2019 надійшла відповідь на пояснення третьої особи, відповідно до якої позивач зауважив, що позивач виконав всі належні від нього дії з оскарження дій іноземного контрагента, подавши позов до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, однак суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя не вирішив питання про відкриття провадження за позовом у встановлений строк. У зв'язку з цим позивач не подав Запорізькому окружному адміністративному суду докази відкриття провадження у справі про оскарження дій контрагента. Зауважує, що практика Верховного Суду України щодо зупинення строків здійснення розрахунків в іноземній валюті підтверджує позицію позивача про те, що нарахування пені зупиняється із подачею позову до суду, а не з відкриттям провадження у справі, і вказує, що дана практика мала місце вже після набрання чинності Законом України №1108-V, яким керується Запорізький окружний адміністративний суд.

В судовому засіданні 13.02.2019 були присутні представники позивача, відповідача та третьої особи, здійснювалася фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

У зв'язку із завершенням судом всіх необхідних підготовчих дій для розгляду справи по суті, враховуючи подане учасниками судового процесу клопотання про можливість призначення справи до розгляду по суті після закінчення підготовчих дій, суд оголосив ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті в даному судовому засіданні 13.02.2019.

Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив в повному обсязі.

Представник третьої особи підтримав заперечення проти позову.

По закінченні судового засідання 13.02.2019 судом в порядку ст. 240 ГПК України прийнято рішення, проголошено його вступну та резолютивну частини.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Логіст-Хім" (далі - позивач) звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.07.2015 № та №.

В обґрунтування позову, серед іншого позивач посилався на те, що 04.03.2015 позивач звернувся до суду з позовом до RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD про примусове виконання обов'язку в натурі, що відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", зупиняє нарахування пені.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2015 у справі № 808/6031/15 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 07.07.2015 № в частині нарахування суми грошового зобов'язання за платежем пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в розмірі 16478,89 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Враховуючи, що позивачем не було здійснено декларування валютних цінностей, доходів та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України, суд дійшов висновку про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн., у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення від 07.07.2015 № є законним та обґрунтованим.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 07.07.2015 № суд зазначив таке.

Позивач не ставив під сумнів правомірність нарахування пені в сумі 4,97 грн. за порушення термінів розрахунків по контракту з POLSKI KONCERN NAFTOWY ORLEN S.A., а відтак, суд в цій частині не надавав оцінку вказаному податковому повідомленню-рішенню.

Враховуючи, що позивачем валютні кошти в сумі 13255,20 дол. США за імпортним контрактом перераховані контрагенту 11.07.2014, граничним строком поставки є 09.10.2014, товар перетнув митний кордон України 18.09.2014, суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутнє порушення строків, встановлених статтею 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті"та Постановою Національного банку України від 20.08.2014 № 515, у зв'язку з чим нарахування позивачу пені в сумі 16478,89 грн. є неправомірним, а відтак, податкове повідомлення-рішення від 07.07.2015 № в цій частині слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо нарахування пені в сумі 11617,39 грн. суд зазначив таке.

Позивач, обґрунтовуючи неправомірність нарахування пені у вказаній сумі, зазначив, що він 04.03.2015 (до закінчення граничного строку надходження товару) звернувся до суду з позовом до RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China про примусове виконання обов'язку в натурі та стягнення неустойки, а відтак пеня в даному випадку нараховуватися не повинна.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", у разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

Позивач надав до матеріалів адміністративної справи копію позовної заяви з відбитком вхідного штампу Ленінського районного суду від 04.03.2015 № 5946/15. Зі змісту вказаної позовної заяви вбачається, що ТОВ "Логіст-Хім" звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя в порядку цивільного судочинства.

Адміністративний суд відзначив, що датою прийняття до розгляду судом позовної заяви, з якої терміни, передбачені статтями 1 і 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", зупиняються, слід вважати дату постановлення суддею ухвали про відкриття провадження у справі, за якою резидент звернувся до суду з позовом про стягнення з нерезидента заборгованості за експортно-імпортним контрактом.

Подання позовної заяви резидента ще не означає, що справу обов'язково буде прийнято до провадження та крім того, терміни "подання" та "прийняття" не є тотожними поняттями.

Позивачем до матеріалів справи не надано доказів відкриття провадження у справі за його позовом до RUGAO WANLI CHЕMICAL INDUSTRY CO, LTD, China. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.05.2015 скасовано ухвалу судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2015 про повернення позовної заяви, питання про відкриття провадження у справі передано на новий розгляд до суду першої інстанції, однак ухвали про відкриття провадження у такій справі позивач не має.

За наведених обставин адміністративний суд дійшов висновку, що оскільки станом на дату настання граничного терміну надходження товару (05.03.2015) по передоплаті, здійсненій 05.12.2014 в сумі 4125,00 дол. США, була відсутня ухвала суду про відкриття провадження у справі за позовною заявою резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, висновок відповідача про порушення позивачем термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності є правильним, а відтак, позивачу правомірно нарахована пеня в сумі 11617,39 грн. Тому податкове повідомлення-рішення від 07.07.2015 № в цій частині є правомірним.

11.03.2016 позивач оплатив грошові зобов'язання по акту перевірки в сумі 11 622,36 грн. (4,97 грн. + 11617,39 грн.) на рахунок ГУ ДКСУ у Запорізькій області, що підтверджується випискою по рахунку позивача.

Сплачені кошти позивач вважає матеріальною шкодою, яка спричинена йому протиправними діями та бездіяльністю Запорізького окружного адміністративного суду внаслідок порушення ним при розгляді справи принципів верховенства права, правової визначеності та як наслідок - права на справедливий суд. Позивач вважає, адміністративний суд свавільно, врозріз із практикою Верховного Суду України, розтлумачив положення законодавства щодо дати звернення до суду з позовом, а отже і дати зупинення нарахування пені, що мало наслідком відмову в задоволенні позову позивача про скасування нарахованої пені.

Також позивач вважає, що внаслідок відсутності в законодавстві необхідної чіткості та точності йому була завдана немайнова шкода в розмірі 116173,90 грн.

Нараховану матеріальну шкоду в розмірі 11 622,36 грн. та немайнову шкоду в розмірі 116173,90 грн. позивач просить стягнути за рахунок держави з державної казначейської служби, оскільки державний бюджет не є фізичною чи юридичною особою, а тому не може бути зазначений у виконавчому документі в якості боржника.

Доказом на підтвердження завдання майнової шкоди позивач зазначає копію виписки банку за 11.03.2016, що підтверджує сплату ним коштів у розмірі 11 622,36 грн.

Доказами на підтвердження завдання моральної шкоди позивач зазначає рішення Верховного Суду України у справі №21-63а10 та рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі №808/6031/15.

Позов обґрунтовано посиланням на норми ст. ст. 8, 56 Конституції України, ст. ст. 2, 6 Кодексу про адміністративне судочинство України.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 15, п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до норм частин 1, 2 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України визначає порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Стаття 1176 Цивільного кодексу України є спеціальною нормою, що визначає порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно з нормами ч. ч. 5, 6, даної статті шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 Цивільного кодексу України.

Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала у випадках, встановлених законом.

Отже, тільки у випадках, встановлених законом, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади. В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто суду необхідно встановити весь склад цивільного правопорушення, необхідного для стягнення шкоди: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Виходячи з цього, при розгляді даної справи про відшкодування матеріальної та немайнової шкоди суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві матеріальної шкоди та втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та чим це підтверджується.

Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України преюдиційне значення для господарського суду мають вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, щодо певних подій та ким вони вчинені або рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, щодо фактів, які встановлені судом. В інших випадках питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справ, у тому числі матеріалів слідчих органів.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Виходячи з цього, посилаючись на завдання позивачу шкоди неправомірними діями та бездіяльністю органами держави, позивач відповідно до норм ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1173, 1176 Цивільного кодексу України повинен довести, що дії державного органу були неправомірними, довести факт завдання цими діями шкоди позивачу (матеріальної та немайнової), безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а втрати, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

При цьому суду суд враховує положення ч. 1 ст. 76 ГПК України та ч. 1 ст. 7 ГПК України про належність та допустимість доказів обставини. Зокрема, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 5 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з приписами ч. ч. 2, 7 ст. 3 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначений статтею 20 ГПК України. Відповідно до цієї статті до компетенції господарського суду не належить перегляд постанов адміністративного суду.

З огляду на це господарський суд позбавлений можливості надати самостійну оцінку правомірності висновків Запорізького окружного адміністративного суду, викладених у постанові від 24.11.2015 у справі №808/6031/15, оскільки це не належить до його повноважень. В тому числі суд не вправі надати оцінку відповідності висновків адміністративного суду правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 07.02.2011 у справі №21-63а10, оскільки фактично така оцінка зводилася б до перегляду постанови адміністративного суду з порушенням визначених законом процедур судочинства, що суперечило б вищенаведеним нормам ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. ч. 2, 7 ст. 3, ст. 5 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», ст. 20 ГПК України.

Порядок оскарження рішень адміністративного суду визначений Кодексом адміністративного судочинства. Отже, права позивача на оскарження судового рішення в адміністративній справі могли бути реалізовані в процесуальному порядку - шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду.

За повідомленням Запорізького окружного адміністративного суду, апеляційні скарги на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2015 у справі №808/6031/15 були повернуті і постанова набрала законної сили 16.02.2016.

Отже, постанова адміністративного суду є обов'язковою до виконання і викладені в мотивувальній частині цієї постанови висновки суду, мають преюдиційне значення при розгляді інших справ за участю позивача.

Позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження неправомірності постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2015 у справі №808/6031/15. Також позивач не навів жодних обставин, які є підставою для звільнення позивача від доказування відповідно до ст. 75 ГПК України.

За таких обставин у господарського суду відсутні правові підстави вважати постанову адміністративного суду і викладені в ній висновки незаконними.

Сплата позивачем на виконання рішення в адміністративній справі коштів у розмірі 11 622,36 грн. не шкодою в розумінні ст. 56 Конституції України та ст. 1166 Цивільного кодексу України, оскільки ця сплата відбулась на виконання законного рішення суду і була обов'язковою для позивача.

Враховуючи викладене, посилання позивача на рішення Верховного Суду України у справі №21-63а10 та рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі №808/6031/15 як на докази завдання шкоди позивачу є безпідставними.

Щодо моральної шкоди в розмірі 116173,90 грн. суд зазначає, що позивач не довів, у чому конкретно полягає ця шкода для позивача (які нематеріальні втрати поніс позивач) та не обґрунтував розміру цієї шкоди (чому заявлено саме такий розмір шкоди).

Крім того, суд не встановив складу цивільного правопорушення, який відповідно до законодавства може бути підставою для стягнення матеріальної та немайнової шкоди на користь позивача.

Стосовно пред'явлення позовних вимог до відповідача - Головного управління Державної казначейської служби у Запорізькій області - суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 45 ГПК України відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Пред'являючи позовну вимогу до відповідача, позивач повинен відповідно до приписів ч. 1 ст. 74, п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України викласти обставини та навести докази, які підтверджують правомірність пред'явлення цієї вимоги саме до відповідача, навести правові підстави такої вимоги.

В даному випадку спірні правовідносини фактично виникли між Запорізьким окружним адміністративним судом та позивачем, а відповідач не є стороною цих правовідносин. Всі доводи та докази в обґрунтування вимог про стягнення шкоди обґрунтовані посиланням на неправомірну поведінку третьої особи, а не відповідача.

У той же час, відповідно до Положення про Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №124 (зі змінами), відповідач є юридичною особою та самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок).

Відповідно до пп. 2 п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Пунктом 36 Порядку передбачено, що в разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Згідно з п. 38 Порядку для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до Положення про Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №124 (зі змінами), до повноважень відповідача не належить відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

Як зазначає відповідач, у територіальних органах Державної казначейської служби України рахунки щодо відшкодування вказаної шкоди не відкриваються і відповідно видатки на ці цілі не передбачено.

Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області є неналежним відповідачем за заявленою позовною вимогою.

За таких обставин, враховуючи відсутність правових підстав для стягнення заявленої шкоди взагалі, а також безпідставність пред'явлення позовних вимог саме до даного відповідача, суд відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати судом не стягуються, оскільки вони не сплачувались при поданні позову відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 17.5 Розділу ХI Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.02.2019.

Суддя О.В.Федорова