ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1792/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

від Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України ОСОБА_5,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області, прийняту суддею Алексєєвим А.П.,

м. Миколаїв, №915/1792/18 від 28.12.2018 про забезпечення позову

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія

до Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

про забезпечення позову

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія звернулось до Господарського суду Миколаївської області з заявою б/н від 27.12.2018 (вх. №17701/18 від 27.12.2018) про забезпечення позову, в якій просило:

- заборонити Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" та Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення (скасування) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права (сервітуту) на причал №12 (інв.№1031039), залізничні колії №53, №54 (інв.№№1031085, 1031086), підкранові колії (інв.№1031068), розташоване за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, встановленого за Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія як за суб'єктом іншого речового права (правокористувачем) шляхом проведення відповідних дій, що матимуть наслідком скасування, відміну, припинення, анулювання, внесення змін та інше до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису №9430088 від 15.04.2015), встановленого відповідно до договору №А3-А про встановлення сервітуту від 04.07.2013 щодо об'єкту нерухомого майна (нежитловий об'єкт), що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 23 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1);

-заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та суб'єктам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб'єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на припинення (скасування) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права (сервітуту) на причал №12 (інв.№1031039), залізничні колії №53, №54 (інв.№№1031085, 1031086), підкранові колії (інв.№1031068), розташоване за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, встановленого за Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія, як за суб'єктом іншого речового права (правокористувачем) шляхом проведення відповідних реєстраційних дій, що матимуть наслідком скасування, відміну, припинення, анулювання, внесення змін та інше до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису №9430088 від 15.04.2015), встановленого відповідно до договору №А3-А про встановлення сервітуту від 04.07.2013 щодо об'єкту нерухомого майна (нежитловий об'єкт), що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 23 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2018 №915/1792/18 (суддя Алексєєв А.П.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія б/н від 27.12.2018 про забезпечення позову задоволено частково: заборонено Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" та Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення (скасування) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права (сервітуту) на причал №12 (інв.№1031039), залізничні колії №53, №54 (інв.№№ 1031085, 1031086), підкранові колії (інв.№1031068), розташованими за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, встановленого за Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія як за суб'єктом іншого речового права (правокористувачем) шляхом проведення відповідних дій, що матимуть наслідком скасування, відміну, припинення, анулювання, внесення змін та інше до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису №9430088 від 15.04.2015), встановленого відповідно до договору №А3-А про встановлення сервітуту від 04.07.2013 щодо об'єкту нерухомого майна (нежитловий об'єкт), що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 23 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1); в задоволенні решти заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія та Миколаївською філією Державного підприємства Адміністрація морських портів України, які є сторонами договору про встановлення сервітуту №АЗ-А від 04.07.2013, виник спір у звязку з наміром Державного підприємства Адміністрація морських портів України припинити відносини сервітуту, тому заявник набув право на судовий захист своїх порушених прав, ефективне поновлення яких може бути істотно ускладнене або взагалі унеможливлене у випадку невжиття заходів забезпечення позову. Місцевий господарський суд зазначив, що спосіб, у який забезпечується позов заявника, повинен бути обраний з урахуванням того, які саме дії особи, що може набути процесуального статусу відповідача, порушують законні права та інтереси заявника та, відповідно, які саме права та інтереси останнього порушуються. Крім того, застосування заходів забезпечення позову стосовно невиключного переліку субєктів державної реєстрації прав суперечитиме принципу проведення державної реєстрації прав винятково за заявою, визначеному статтею 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому заява Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія підлягає задоволенню лише в частині забезпечення способом, який заявником обрано стосовно Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2018 у справі №915/1792/18 скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія про забезпечення позову відмовити.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував, що подана заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях позивача, оскільки останнім не надано до суду будь-яких доказів того, що відповідачем будуть вчинятись дії щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права (сервітуту), встановленого на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія. Скаржник також зауважує, що господарське процесуальне законодавство дозволяє вжити заходи забезпечення позову лише один раз, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення вже другої за рахунком заяви позивача, оскільки на дату її подання вже діяли заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.12.2018. Звертає увагу суду апеляційної інстанції скаржник і на те, що на момент звернення до суду з заявою про забезпечення позову права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія діями апелянта не були та не могли бути порушені, оскільки строк дії договору про встановлення сервітуту №АЗ-А від 04.07.2013 не припинився, тому між сторонами не могло існувати спору щодо його припинення або пролонгації. Крім того, за твердженням апелянта, застосований судом першої інстанції спосіб забезпечення позову за своїм змістом є тотожним задоволенню позовної вимоги про визнання договору продовженим. Враховуючи викладене, скаржник зазначає, що застосовані місцевим господарським судом заходи забезпечення позову не є адекватними та співмірними, не забезпечують збалансованість інтересів сторін, оскільки порушують майнові права апелянта.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу б/н від 05.02.2019 (вх.№264/19/Д1 від 06.02.2019), в якому висловив заперечення щодо її задоволення, посилаючись на те, що ним належними та допустимими доказами доведено існування конкретних фактів вчинення відповідачем дій, направлених на порушення прав позивача, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити ефективний захист прав останнього. Крім того, позивач зазначив, що процесуальний закон не містить заборон щодо можливості заявника декілька разів звертатися, а суду, відповідно, застосовувати заходи забезпечення позову. На думку позивача, заборона відповідачу вчиняти дії, спрямовані на скасування реєстрації права сервітуту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не свідчить про задоволення судом позовної вимоги про визнання договору продовженим та жодним чином не порушує майнові права відповідача.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 05.02.2019 розгляд справи призначено на 18.02.2019 о 10:00 год.

У засіданні суду 18.02.2019 оголошувалась перерва до 10:30 год 20.02.2019.

У судовому засіданні 20.02.2019 представник Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України власну апеляційну скаргу підтримав; представники Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія висловили заперечення щодо її задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

04.07.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія (Користувач) та Миколаївською філією Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Володілець) укладено договір про встановлення сервітуту № АЗ-А (далі договір №АЗ-А від 04.07.2013), за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія користується причалом №12 (інв.№1031039) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №53, №54 (інв.№№1031085, 1031086) та підкрановими коліями (інв.№1031068), що розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

В силу пункту 2.1 договору №АЗ-А від 04.07.2013 сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури.

Відповідно до пункту 3.1 договору №АЗ-А від 04.07.2013 видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою).

Сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування користувачем причалом та причальною інфраструктурою (пункт 3.2 договору №АЗ-А від 04.07.2013).

У пункті 4.4 договору №АЗ-А від 04.07.2013 встановлено, що сервітут встановлений за даним договором є речовим правом користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій невизначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України.

Сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (пункт 4.5 договору №АЗ-А від 04.07.2013).

Згідно з пунктом 6.1 договору №АЗ-А від 04.07.2013 користувач має право користуватися причалом та причальною інфраструктурою у відповідності з метою сервітуту та умовами цього договору.

Пунктом 14.1 договору №АЗ-А від 04.07.2013 визначено, що цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє по 31.12.2018 включно. У випадку якщо користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомить володільця про намір припинити його дію, договір вважається автоматично пролонгованим на той же самий строк на тих самих умовах.

Державне підприємство Адміністрація морських портів України направило Товариству з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія повідомлення №7714/3296/10-01-01/вих від 13.11.2018 щодо припинення з 31.12.2018 сервітуту, встановленого договором №АЗ-А від 04.07.2013, у зв'язку зі спливом строку його дії. При цьому, у вказаному повідомленні відповідач зазначив, що з 01.01.2019 заявки на прийом суден для перевалки вантажів, подані в рамках договору №АЗ-А від 04.07.2013, будуть відхилені.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №36533986 від 21.04.2015, який позивачем додано до заяви про забезпечення позову, речове право Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія на користування причалом та причальною інфраструктурою (сервітут) зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що, враховуючи те, що спір між сторонами виник внаслідок дій Державного підприємства Адміністрація морських портів України, які свідчать про намір припинити правовідносини сервітуту, а також характер позову, з яким заявник планує звернутися до суду, твердження останнього стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити захист та поновлення оспорюваних прав і інтересів позивача, є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову враховуючи наступне.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункти 1,3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

В силу частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору у даній справі є, зокрема, вимога позивача про визнання договору №А3-А від 04.07.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія та Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України, продовженим (пролонгованим) до 18.07.2024 включно на тих самих умовах, які передбачені вищезазначеним договором, з урахуванням змін, внесених додатковими угодами від 08.08.2013 та від 01.04.2014. Підставою для звернення до суду з вказаною позовною вимогою став факт невизнання відповідачем автоматичної пролонгації зазначеного договору.

Спосіб забезпечення позову, застосований судом першої інстанції, полягає у забороні відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення (скасування) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановленого на користь позивача сервітуту на причал та причальну інфраструктур, до вирішення спору по суті.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що застосований спосіб забезпечення позову є адекватним та у повному обсязі співвідноситься із заявленою позивачем вимогою, що є передумовою досягнення реального виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективного захисту оспорюваного права. При цьому місцевий господарський суд при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову лише констатував факт наявності між сторонами спору щодо припинення або пролонгації (продовження) договору №А3-А від 04.07.2013 з 01.01.2019, а не визнавав доведеними будь-які обставини щодо самої суті спору, що спростовує доводи апелянта про фактичне задоволення позовної вимоги шляхом застосування заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, колегією суддів оцінюються критично, оскільки направлене відповідачем на адресу позивача повідомлення №7714/3296/10-01-01/вих від 13.11.2018 щодо припинення з 31.12.2018 сервітуту, встановленого договором №АЗ-А від 04.07.2013, у зв'язку зі спливом строку його дії, а також адресований відповідачу лист позивача № 48 від 12.12.2018 стосовно вимоги не чинити перешкод у користуванні останнім причалом та причальною інфраструктурою є достатніми доказами наявності між сторонами спору та, відповідно, намірів відповідача припинити зобовязальні правовідносини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В силу пункту 2 частини першої статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень однією із загальних засад державної реєстрації прав є, зокрема, обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса (пункт 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 у редакції постанови Кабінету Міністрів України №553 від 23.08.2016).

Враховуючи вищевикладені приписи законодавства, дії відповідача щодо припинення зобовязальних правовідносин за договором №А3-А від 04.07.2013 обовязково повинні мати наслідком внесення державним реєстратором за заявою відповідача відповідних відомостей про припинення зазначеного речового права до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому висновок місцевого господарського суду про необхідність застосування заявленого позивачем способу забезпечення позову є правомірним та таким, обґрунтованість якого підтверджується наявною у матеріалах справи сукупністю доказів.

Залишаються поза увагою колегії суддів і доводи апеляційної скарги щодо порушення оскаржуваною ухвалою місцевого господарського суду майнових прав скаржника, оскільки скаржник не надав до суду будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості зазначеного аргументу.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно до пункту 4.5 договору №АЗ-А від 04.07.2013 сервітут не позбавляє володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою, тому посилання апелянта на порушення майнових прав останнього є бездоказовими.

Колегія суддів апеляційного суду також враховує, що процесуальний закон не містить будь-яких кількісних обмежень щодо права позивача на звернення до суду із заявою про забезпечення позову, тому доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення вже другої за рахунком заяви позивача, оскільки на дату її подання вже діяли заходи забезпечення позову, вжиті у даній справі ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.12.2018, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оцінивши обґрунтованість доводів позивача щодо необхідності вжиття заходу забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та суб'єктам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб'єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") вчиняти будь-які реєстраційні дії, спрямовані на припинення (скасування) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права (сервітуту) на причал №12 (інв.№1031039), залізничні колії №53, №54 (інв.№№1031085, 1031086), підкранові колії (інв.№1031068), розташованими за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, встановленого за Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Компанія, як за суб'єктом іншого речового права (правокористувачем) шляхом проведення відповідних реєстраційних дій, що матимуть наслідком скасування, відміну, припинення, анулювання, внесення змін та інше до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо запису про державну реєстрацію іншого речового права (номер запису №9430088 від 15.04.2015), встановленого відповідно до договору №А3-А про встановлення сервітуту від 04.07.2013 щодо об'єкту нерухомого майна (нежитловий об'єкт), що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 23 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову стосовно невиключного переліку субєктів державної реєстрації прав, які не набули статусу відповідача за позовними вимогами у даній справі, а також враховуючи достатність забезпечення позову шляхом заборони скаржникові вчиняти відповідні дії.

Враховуючи викладене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв'язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що суд першої інстанції зробив правомірний висновок про необхідність часткового задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, ухвала Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2018 у справі №915/1792/18 є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята з додержання норм процесуального права, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України.

Керуючись статтями 129, 136, 137, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області №915/1792/18 від 28.12.2018 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.02.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна