ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2019 року м.Дніпро Справа № 904/8731/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.,

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №65/18 від 21.12.2018 р., адвокат;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №007.1Др-113-1218 від 29.12.2018 р., адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 ( повний текст складено 12.11.2018 суддя Петрова В.І.) у справі №904/8731/17

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз", м. Дніпро

про стягнення заборгованості у сумі 1 059 620,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" заборгованість у розмірі1 059 620,59грн., з яких інфляційні у розмірі 1 050 687,02грн., 3% річних у розмірі 8 933,57грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 року по справі №904/8731/17 у позові - відмовлено.

Відмовляючи у позові суд зазначив, що:

- зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди вбачається, що фактично сторони домовились про розстрочку виконання рішення суду.

- за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням, на боржника не покладаються наслідки порушення грошового зобов'язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за період такого розстрочення.

- визначений сторонами порядок розрахунків відповідачем не порушений, тобто погоджені сторонами умови виконуються належним чином, у зв'язку з чим підстави для нарахування 3% річних та інфляційних відсутні.

2. Короткий і узагальнений зміст апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" звернулась до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/8731/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скаржник вважає рішення суду повністю не відповідає висновкам Верховного Суду та інших вищих судів України щодо застосування статті 11 ЦК України у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст. 121 ГПК України (в редакції до 15.12.2017).

Зазначає що в 2012 році, на час затвердження ухвалою господарського суду мирової угоди питання її укладання регулювалися статтею 121 ГПК України, згідно з вимогами якої в процесі виконання судового рішення сторонами може укладатись мирова угода, про затвердження якої господарський суд виносить ухвалу. Саме така мирова угода - мирова угода в процесі виконання рішення, була укладена Позивачем і Відповідачем та затверджена ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.12.2012 у справі № 36/5005/6053/2012. В зазначеній ухвалі господарський суд посилався саме на частину 4 ст. 121 ГПК України, а сторони в п. 3 мирової угоди вказали, що вони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного судового рішення.

Щодо правової природи мирової угоди, укладеної в процесі виконання рішення, є правові висновки та стала судова практика Вищого господарського суду України, Верховного Суду України та Верховного Суду, згідно з якою мирова угода не є договором у цивільному-правовому розумінні, а змінює лише порядок примусового виконання рішення, та не впливає на обсяги відповідальності за невиконання грошових зобов'язань, передбачені ст. 625 ГК України. З урахуванням складової принципу верховенства права - правової певності (юридичної визначеності), висновки щодо застосування норми ст. 121 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) визначають правозастосування цієї норми однаково у всіх правовідносинах, де виникає питання застосування цієї норми процесуального права (зокрема, у взаємозвязку із нормою ст. 11 та 625 ЦК України), оскільки застосування однієї і тієї самої норми права по-різному у різних правовідносинах суперечить принципу правової певності (юридичної визначеності), і не спрямоване на створення однакової судової практики.

24.04.2018 Верховний Суд, зробив безумовні висновки у даній справі щодо застосування ст.121 ГПК України у взаємозвязку із ст. 625 ЦК України та зазначив наступне: Обґрунтовуючи правильність висновків судів попередніх інстанцій, ПАТ Дніпрогаз зазначає, що укладаючи мирову угоду сторони фактично змінили порядок і строки сплати боргу та санкцій, а також передбачили стягнення збитків за невиконання/неналежне виконання зобов'язань із погашення боргу частинами. ПАТ Дніпрогаз зобов'язання за мировою угодою та за договором виконує належним чином. Саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ТІК. Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення сплати відповідачем встановленої рішенням суду від 14.08.2012 (справа № 36/5005/6053/2012) суми основного боргу. Ухвалою місцевого суду від 25.12.2012 затверджено мирову угоду на виконання зазначеного судового рішення. Мирова угода не є договором у цивільному/господарському правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями ПІК, проте вона має на меті припинення спору на умовах погоджених сторонами та затверджених судом. Мирова угода впливає лише на порядок примусового виконання рішення. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) зі спору, що виник з подібних правовідносин..

Нехтуючи висновками суду касаційної інстанції у справі, місцевий суд у рішенні від 01.11.2018 зазначає що, затвердження судом мирової угоди у справі №36/5005/6053/2012 призвело до зміни матеріально-правових відносин сторін, в тому числі і порядок сплати вже існуючого основного боргу за договором (а саме, погодження інших, ніж встановленого умовами договору, строків сплати такого боргу).

За висновками суду З аналізу вищевказаних приписів Господарського процесуального кодексу вбачається, що мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою у добровільному порядку припинити спір, на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне (без державного втручання) врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

Водночас, суд стверджує, що: При цьому, суд виходити з того, що мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно-правовому розумінні та не змінює умов укладеного між сторонами договору. Тому, будь-які інші зобов'язання сторін, які виникають за договором №06/10- 2016 від 20.12.2010р. (наприклад, поставка газу в інший, ніж заявлений у справі №36/5005/6053/2012 період), будуть регулюватись саме умовами цього договору. Отже, зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди вбачається, що фактично сторони домовились про розстрочку виконання рішення суду. Однак, за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням, на боржника не покладаються наслідки порушення грошового зобов'язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за період такого розстрочення. Визначений сторонами порядок розрахунків відповідачем не порушений, тобто погоджені сторонами умови виконуються належним чином, у зв'язку з чим підстави для нарахування 3% річних та інфляційних відсутні.

У п. 5 ч. З ст. 310 ГПК України встановлено, що висновки суду касаційної інстанції, у звязку з якими скасовано судові рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції підчас нового розгляду справи. Господарський суд Дніпропетровської області не врахувавши висновки Верховного Суду у справі № 904/8731/17 грубо порушив вимоги ст. 310 ГПК України.

Крім того, на підтвердження своєї позиції господарський суд Дніпропетровської області посилається на аналогічні, на його думку справи і висновки, які зазначені у постановах Вищого господарського суду України від 05.10.2017 у справі № 904/8688/16 та від 17.02.2016 у справі № 3- 1276г15.

Ознайомившись з зазначеними постановами можна зробити висновок, що в постанові від 05.10.2017 у справі № 904/8688/16 мова йде про укладання мирової угоди у відповідності до ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання банкрутом" (в редакції Закону від 30.06.1999, далі - Закон), а місцевий суд застосовує цю практику до мирової угоди, яка укладена на підставі ч.4 ст. 121 ГПК України ( в редакції до 15.12.2017) на стадії виконання рішення суду. В даному випадку посилання на постанову Вищого гсподарського суду України від 05.10.2017 у справі № 904/8688/16 є не коректним.

В постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 3-1276г15, на яку посилається місцевий суд, зазначено, що: Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 598, ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК. саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Так, ГПК передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (п. З ч. 2 ст. 84 ГПК), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (ч. З ст. 121 ГПК). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч. 2 ст. 84 цього Кодексу строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом. Аналогічні висновки викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013. Однак, висновок суду у наведеній справі стосується встановлення прав та обовязків рішенням суду, а не ухвалою про затвердження мирової угоди, яка є способом реалізації права сторін на врегулювання порядку виконання рішення суду.

Господарський процесуальний кодексу України не є актом саме цивільного чи господарського законодавства, як і надання розстрочки чи відстрочки виконання рішення стосується саме процесуальної дії суду по зміні строків виконання судового рішення, а не строків виконання господарського чи цивільного зобов'язання.

В свою чергу, наведена ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України стосується судових рішень, прийнятих за результатами розгляду по суті позовних вимог, безпосередньо на підставі резолютивних частин яких виникають, змінюються або припиняються цивільні та господарські зобов'язання сторін процесу.

Рішення суду за загальним правилом не може породжувати приватноправове зобов'язання, у тому числі грошового характеру, тому що зобов'язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобовязання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов'язання.

Крім того, Верховний суд у постанові від 24.04.2018 зробив чіткі висновки про застосування норм матеріального та процесуального права у даних правовідносинах. Господарський суд Дніпропетровської області приймаючи рішення 01.11.2018 у справі 904/8731/17 проігнорував зазначені вказівки, тим самим грубо порушив вимоги ст. 316 ГПК України, де встановлено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Також звертає увагу Центрального апеляційного господарського суду на практику Верховного Суду у вирішенні аналогічних господарських спорів.

Під час виконання зазначеного рішення суду у справі №5/27/5022-595/2012 між сторонами укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 13.02.2013, в якій сторони врегулювали порядок та строки виконання рішення суду №5/27/5022- 595/2012, зокрема в пункті 4.1. мирової угоди визначили, що боржник зобов'язався сплатити у повному обсязі суму 36 436 432,78 грн. шляхом сплати зобов'язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного в мировій угоді. Переглядаючи зазначене судове рішення в касаційному порядку, Верховний Суд відзначив: згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, у справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань з оплати переданого позивачем природного газу саме за договором купівлі-продажу природного газу №06/10-1998, а не за рішенням суду чи за мировою угодою, як помилково зазначив місцевий господарський суд. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що мирова угода на стадії виконання судового рішення не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення. - постанова Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7;

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Таким чином, врахувавши наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції, що порушення Відповідачем умов договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених статтею 625 ЦК України платежів. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи Відповідача про те, що уклавши мирову угоду від 16.09.2015 у справі №3/5014/866/2012. сторони фактично припинили дію попереднього зобов'язання щодо сплати суми основного боргу, встановленого договором поставки № 06/09-1984 від 22.12.2009 - постанова Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

ОСОБА_2 угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України. - постанова Верховного Суду від 12.06.2018 у справі 908/1404/17.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1195гс 16 зроблено наступний висновок щодо правової природи мирової угоди, затвердженої судом на стадії виконання судового рішення на підставі положень ст. 121 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), та про застосування цієї норми процесуального права у взаємозвязку із нормою ст. 625 ЦК України, від якого Верховний Суд не відступав, а саме: У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором згідно з пунктом 7.1 сторони несуть відповідальність, передбачену законом і цим Договором. Рішенням господарського суду Харківської області від 24 березня 2015 року у справі N 9/5014/969/2012(5/65/2011) в частині, що набрала законної сили, встановлено факт порушення відповідачем грошового зобов'язання на суму 313023445,02 грн. Ухвалою господарського суду Луганської області у справі N 9/5014/969/2012(5/65/2011) від 19 листопада 2015 року було затверджено мирову угоду від 16 вересня 2015 року в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 313023445,02 грн. і витрат зі сплати судового збору в сумі 73080,00 грн. Обов'язковість договору для виконання сторонами встановлено статтею 629 ЦК. Згідно з статтями 611 ЦК і 216 ГК у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, передбачені цими кодексами, іншими законами та договором. Верховний Суд України погоджується із судом апеляційної інстанції, що сторони не вносили до спірного договору будь-яких змін стосовно терміну та порядку оплати, а лише вирішили питання щодо погашення боржником суми боргу, стягнутої на підставі рішення суду.

Таким чином, з урахуванням викладеного, можна безумовно стверджувати, що мирова угода, затверджена господарським судом на підставі ч.4 ст. 121 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) з метою зміни строку/порядку виконання рішенні суду, не змінює строк виконання грошового зобовязання, встановленого договором, як підставою його виникнення.

З урахуванням складової принципу верховенства права - правової певності (юридичної визначеності), висновки щодо застосування норми ст. 121 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) визначають правозастосування цієї норми однаково у всіх правовідносинах, де виникає питання застосування цієї норми процесуального права (зокрема, у взаємозвязку із нормою ст. 625 ЦК України), оскільки застосування однієї і тієї самої норми права по-різному у різних правовідносинах суперечить принципу правової певності (юридичної визначеності), і не спрямоване на створення однакової судової практики.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В то же час суд не дав жодної оцінки тому факту, що в пункті 3 мирової угоди зазначено, що Сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного судового рішення шляхом укладання цієї ОСОБА_2 угоди. Отже самі сторони чітко визначили, що вони врегулювали саме порядок виконання судового рішення.

Позивач зазначає, що його волевиявлення, як волевиявлення сторони господарської справи, спрямоване на затвердження мирової угоди на підставі ч. 4 ст. 121 ГПК України (в редакції до

- було спрямовано виключно на зміну порядку виконання саме судового рішення, що має правове значення виключно у сфері публічно-правових відносин при реалізації органом державної виконавчої служби своїх функціональних прав та обовязків. Як наслідок, таке волевиявлення було спрямовано на прийняття судом відповідної ухвали, яка б відтермінувала негативні наслідки для боржника у виконавчому провадженні (а не боржника у цивільному зобовязанні), які можуть настати для нього при реалізації органом державної виконавчої служби своїх функціональних прав та обовязків на виконання конституційного принципу обовязковості судового рішення.

Позивач, як кредитор у цивільному зобовязанні, єдиною підставою виникнення якого є виключно договір № 06/10-2016 від 20.12.2010, укладаючи мирову угоду, не здійснював волевиявлення, спрямоване на нівелювання права відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові на умовах, визначених саме договором № 06/10-2016 від 20.12.2010.

Мирова угода, затверджена господарським судом Дніпропетровської області на підставі ч. 4 ст. 121 ГПК України на стадії виконання судового рішення, не може вважатись правочином у цивільно- правовому розумінні, враховуючи наступне.

Положеннями ст. 651 ЦК України передбачається право сторін договору на його зміну за домовленістю обох сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а також право на зміну договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

В той же час, чинним господарським процесуальним законодавством в позовному провадженні, на відміну від провадження у справах про банкрутство згідно положень Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, не передбачена можливість зміни мирової угоди (ухвали про затвердження мирової угоди), після її затвердження господарським судом (додатково див. п. 7.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України),

Відповідно до положень ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України). Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. (ч. 1 ст. 180 ГК України) Вказані норми не містять винятків або відсилочних норм.

Проте, враховуючи положення ст. 121 ГПК України, мирова угода, затверджена господарським судом у позовному провадженні на стадії виконання судового рішення, набирає чинності з моменту набрання законної сили ухвалою суду про її затвердження.

За змістом положень ст. 215 ЦК України недійсний правочин (оспорюваний правочин), якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, чинним до 15.12.2017 законодавством не передбачалося визнання судом недійсною мирової угоди, затвердженої у позовному провадженні.

Слід зазначити, що норми глави 16 Правочини ЦК України розповсюджуються на всі види правочинів у цивільно-правовому розумінні.

Таким чином, за наявності хоча б однієї умови для неможливості розповсюдження та реалізації наведених норм ЦК України по відношенню до мирової угоди, затвердженої господарським судом, - така мирова угода не може вважатись правочином у цивільно-правовому розумінні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 11 ЦК України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Прикладом реалізації норми ч. 5 ст. 11 ЦК України є певні встановлені актами цивільного законодавства випадки, зокрема - ч. 5 ст. 216 ЦК України: Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно певних умов..., ст. 187 ГК України: Укладання господарських договорів за рішенням суду, рішення суду у деліктних правовідносинах тощо.

Разом з тим, у цивільному законодавстві відсутня норма права, яка б встановлювала випадки, коли цивільні права та обовязки виникають з ухвали про затвердження мирової угоди, спрямованої на розстрочення виконання саме рішення суду, яким вирішено спір по суті, та яким підтверджено наявність грошового зобовязання та підстави його виникнення - договору.

Протилежні висновки створюють нову норму права, що згідно Конституції України не входить до функціональних повноважень органу судової влади, і порушує імперативні норми, закладені у ст. 6 Конституції України.

За змістом ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, згідно положень ст. 11 ЦК України, віднесено договори та інші правочини.

Відповідно до статей 13,14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи той факт, що у цивільному законодавстві відсутня норма права, яка б встановлювала випадки, коли цивільні права та обовязки виникають з ухвали про затвердження мирової угоди, спрямованої на розстрочення виконання саме рішення суду, та оскільки першочергово грошове зобовязання виникло з підстави - договору, і така підстава не відпала і її умови продовжують застосовуватись до повного виконання цього зобовязання, - єдиною підставою виникнення цивільних прав та обовязків у зобовязанні, зокрема, виникнення складової такого зобовязання, як строк його виконання, - залишається договір, як правочин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 921/107/15-г/16 (прийнята Великою палатою Верховного Суду).

Викладене вище безумовно підтверджує неправильне застосування та порушення господарським судом Дніпропетровської області норм ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. ст. 11, 509, 526, 530, 598, 599,610- 612, 625,629, 631,640 ч. 1 ст. 651 ЦК України, ст. 180 ГК України, ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, ст.ст. 2, 3, 7, 11, 13, 236, 310 та 316 ГПК України.

З урахуванням викладеного, позивачем також вбачається порушення господарським судом Дніпропетровської області норми ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий та неупереджений суд.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2018 року, у складі колегії суддів головуючого судді Білецької Л.М. (доповідач), суддів Паруснікова Ю.Б., Верхогля Т.А., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відділу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/8731/17 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.01.2019 року.

23.01.2019 року у судовому засіданні оголошено перерву до 18.02.2019 року

18.02.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення по справі та навели обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представників учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2019 року у справі №904/8731/17 слід залишити без змін з наступних підстав.

5. Встановлені та неоспорені обставини та відповідні їм правовідносини.

20.12.2010р. між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник, позивач) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрогаз" (покупець, відповідач) укладено договір №06/10-2016 про закупівлю природного газу за державні кошти (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобовязується поставити покупцеві у 2011р. природний газ виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів, а покупець зобовязується прийняти та оплачувати природний газ на умовах цього договору. Отже предметом договору між сторонами визначено взаємне зобовязання, з одного боку щодо поставки газу, з іншого боку, щодо його оплати.

Надалі, відповідно до п.1 додаткової угоди №1 від 28.01.2011р. сторонами змінено назву договору на договір поставки природного газу.

Оскільки з боку відповідача зобовязання з оплати поставленого газу відповідачем виконувалося неналежним чином , то це спонукало позивача звернутися до суду з вимогою про примусове стягнення суми заборгованості, на яку були ним нараховані проценти, пеня, інфляційні, і рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012р. цей позов було задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 39 673 389,87грн. основного боргу за поставлений природний газ, 1 498 820,99грн. пені, 1 703 994,70грн. 3% річних, 1 598 408,76грн. інфляційних втрат; 64 380,00грн. судового збору, в решті позовних вимог відмовлено.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що інфляційні втрати стягнуто за період з лютого 2011р. по квітень 2012р., 3% річних за період з 11.02.2011р. по 11.10.2011р.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012р. видано 08.10.2012р. наказ про примусове виконання рішення у справі №36/5005/6053/2012.

Ухвалою Господарського Дніпропетровської області від 25.12.2012р. затверджено мирову угоду від 07.12.2012р., укладену між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічним акціонерного товариством "Дніпрогаз".

Пунктом 4 затвердженої мирової угоди передбачено, що боржник зобов'язується сплатити у повному обсязі суму в розмірі 44 474 614,32грн., вказану у п.1 цієї мирової угоди, шляхом сплати зобовязання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Сторони домовились, що у січні 2013р. підлягає до сплати 247 081,31грн., з лютого 2013р. по грудень 2027р. по 247081,19грн. щомісяця.

Позивач, посилаючись на те, що мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно-правовому розумінні та, в свою чергу, не припиняє зобов'язання за договором та з урахувань того, що відповідно до положень ст.534 ЦК України відповідач погасив спочатку пеню в розмірі 1 498 820,99грн., та лише з 30.07.2013р. платежі, які надходили від відповідача, зараховувались на погашення суми основного боргу, відповідно до ст.625 ЦК України з урахуванням платежів, здійснених відповідачем, нарахував у позові, що наразі розглянутий, та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за вересень 2014р. у розмірі 1 050 687,02грн. та 3% річних за період з 28.09.2014р. по 30.09.2014р. у розмірі 8 933,57грн.

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Основним питанням цієї справи і причиною виникнення спору між сторонами і скасування постановлених судових рішень у справі є питання , що ж таке є мирова угода- зміна порядку виконання судового рішення, зміна матеріально-правових відносин між сторонами тощо. І що відбувається із первинним зобовязанням у разі вирішення справи судом і постановлення з приводу прав і обовязків сторін судового рішення, а потім і мирової угоди на стадії виконання судового рішення- чи продовжує воно існувати у незмінному стані, чи трансформується, чи змінюється.

Від цього питання залежить вирішення цієї справи у площині підходів з боку позивача- зобовязання існує у незмінному стані і діє до повного виконання у первісному вигляді ; і з боку відповідача- мирова угода змінила зобовязання, і саме воно має виконуватися належним чином.

Колегія суддів зауважує, що така постановка питання тільки загострює ситуацію, і не сприяє вирішенню конфлікту, оскільки вміщує в собі велику теоретичну проблему доктринального характеру, або , як вказано у ГПК, виключну правову проблему, оскільки зобовязання як категорія існує у цивільному праві, мирова ж угода це процедура взаємних поступок не є категорією цього права, отже , порівнювати, аналізувати , співвідносити можна тільки однопорядкові величини, і такий підхід по суті справи нічого не дає.

Відповідно до ст.78 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент затвердження мирової угоди у справі №36/5005/6053/2012), умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. До затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову. Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Частиною 4 статті 121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на момент затвердження мирової угоди у справі №36/5005/6053/2012) передбачено, що мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Звернемося до визначення зобовязання у цивільному законодавстві. Так, зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або водночас кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має водночас і права, й обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і водночас кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ст. 510 Цивільного кодексу України).

У разі фіксації зобовязання у судовому рішенні воно продовжує існувати тільки як обовязок виконання в силу загальнообовязковості виконання саме судового рішення, що ж стосується строків виконання цього зобовязання, зазначених у первісному вигляді у договорі, вони вже є порушеними, і тут діють вже інші правила комплексної системи виконання судового рішення, яке називається «виконавче провадження», яке хоч і є невідємною частиною судового процесу , проте вже носить примусовий характер на відміну від звичайного, добровільно узгодженого виконання зобовязань, закладених у договорі, зі своїми строками, порядками (в залежності від характеру рішення), субєктами.

Таким чином, судове рішення, а особливо виконавчий документ є тим пусковим механізмом, який ініціює і трансформує добровільне договірне зобовязання в примусове.

Колегія суддів погоджується з позицією Верховного Суду у цій справі ( т. 2.а.с.93) про те, що мирова угода дійсно не є ні договором, ні новацією в розумінні цивільного законодавства , проте підставою для скасування судових рішень не став спір про правову природу мирової угоди, а зазначена саме та обставина, що суди достеменно не встановили (т.2 а.с. 98) , чи змінено фактично з укладанням мирової угоди порядок розрахунків за договором по фінансовим втратам, в тому числі з визначенням періодів, за які заявлено стягнення та чи поставлено в залежність зобовязання відповідача зі сплати нарахувань за неналежне виконання умов договору з умовами мирової угоди, затвердженої судом.

Досліджуючи це питання, суд прийшов до висновку щодо заборгованості відповідача щодо сплати поставленого газу саме у 2011р. (предмет розгляду справи №36/5005/6053/2012), що сторонами погоджено інший порядок та строки його оплати, ніж у договорі, саме шляхом укладання мирової угоди від 07.12.2012р., затвердженої судом 25.12.2012р. в порядку примусового виконання рішення суду і це достовірно встановлено, оскільки у договорі (п.4.1) передбачена стопроцентна поточна оплата поставленого газу протягом місяця поставки з проведенням остаточного розрахунку до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу ( т.1 а.с.11).

Рішенням встановлено факт основного боргу за договором у розмірі 39 673 389,87грн. і пені, 3% річних та інфляційних втрат у звязку із несвоєчасною оплатою за договором, у загальному розмірі 4 801 224,45грн., у справі №36/5005/6053/2012).

Мировою угодою було розстрочено сплату заборгованості, встановленої рішенням від 14.08.2012р. у справі №36/5005/6053/2012, та визначено інші строки сплати основного боргу за договором.

Наразі позивач знову просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на основний борг у розмірі 36 230 586,94грн., визначений у рішенні, та який є розстроченим за мировою угодою, у загальній сумі 1 059 620,59грн. , а саме 3% річних у сумі 8 933,57грн. за період з 28.09.2014р. по 30.09.2014р. та інфляційні втрати у розмірі 1 059 620,59грн. за вересень 2014р., і з чим він погодився , підписавши мирову угоду.

У цій суперечності полягає причина спору: з одного боку позивач згоден розстрочити борг за рішенням, про що свідчить підписана ним і затверджена судом мирова угода боржника і стягувача у виконавчому провадженні, Але з іншого боку, позивач наполягає на нарахуванні на цей же борг річних, інфляційних за нові періоди, що настали після укладення ним мирової угоди.

Це з урахуванням того, що у справі наявна поступка позивача щодо сплати основного боргу (встановленого рішенням суду від 14.08.2012р. у справі № 3/5005/6053/2012) за договором в інші, ніж встановлені договором, строки.

Як встановлено судом, що також не заперечується сторонами, ПАТ "Дніпрогаз" зобов'язання за мировою угодою та за договором виконує належним чином.

Позивач має визначитися у цих правовідносинах. Або він має дотримуватися умов виконання мирової угоди, яка є виконавчим документом (вірніше, ухвала суду про її затвердження) на умовах рострочення основного боргу, встановленого рішенням суду. Або він має розірвати мирову угоду і вимагати вже виконання рішення з боку відповідача без всіляких поступок, розстрочок і т. п., нараховуючи на нього інфляційні і проценти до повного виконання, як це і прийнято в судовій практиці.

Але одночасне застосування цих правовідносин є взаємовиключним, оскільки неможливо нехтувати ухвалу суду про затвердження мирової угоди як виконавчий документ, обовязковий до виконання. В іншому випадку це призведе до існування двох виконавчих документів протилежного змісту щодо одних і тих самих правовідносин.

Тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що внаслідок укладення сторонами 07.12.2015р. мирової угоди та затвердження її судом 25.12.2012р., зобов'язання боржника щодо сплати основного боргу за договором у вересні 2014р. не є простроченими, а відтак, відсутні підстави для нарахування за цей період встановленого законом (ст.625 ЦК України) індексу інфляції і 3% річних.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, носить загальнообовязковий характер, не розірвана і чинна.

Сторони виконавчого провадження- стягувач і боржник - встановили в ній розмір щомісячного платежу, який сплачується протягом погодженого періоду, строк його сплати, а також відповідальність за його порушення у вигляді відшкодування позивачу збитків у разі невиконання або неналежного виконання ПАТ "Дніпрогаз" зобов'язань щодо погашення заборгованості відповідно до порядку, встановленого мировою угодою.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.598, ст.ст.599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, дійсно не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Але на стадії виконавчого провадження між сторонами існують особливі правовідносини щодо виконання судового рішення, а не договору, і зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди вбачається, що фактично сторони домовились про розстрочку виконання рішення суду.

Отже, за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням, на боржника не покладаються наслідки порушення грошового зобов'язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за період такого розстрочення у разі належного виконання ним цього судового рішення.

Визначений сторонами порядок розрахунків відповідачем не порушений, тобто погоджені сторонами умови виконуються належним чином, у зв'язку з чим підстави для нарахування 3% річних та інфляційних відсутні.

Посилання позивача у позовній заяві на судові рішення у справах №12/190/09 та №9/5014/969/12, як на аналогічні, не приймаються судом з таких підстав.

Так, згідно постанови Вищого господарського суду України від 02.03.2010р. у справі №12/190/09 відповідачем були порушені умови укладеної сторонами мирової угоди - прострочено оплату суми основного боргу у розмірі 4 427 301,30грн. У постанові ВГСУ зазначено, що підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення вказаної суми з урахуванням передбачених ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних стало неналежне виконання відповідачем умов мирової угоди, затвердженої судом, щодо погашення до 01.03.2009р. заборгованості у розмірі 4 427 301,30грн., чого не було допущено у цій справі.

Щодо постанови Верховного Суду України у справі №9/5014/969/12 від 09.11.2016р., то спірні правовідносини виникли при виконанні ухвали про затвердження мирової угоди, яка стосувалась стягнення з відповідача суми основного боргу та витрат зі сплати судового збору, тобто питання стягнення інфляційних та 3% річних мировою угодою вирішено не було. Верховним Судом враховано, що згідно затвердженої мирової угоди, боржник зобов'язується сплатити на користь стягувача 313 096 525,02грн., в тому числі: основного боргу в сумі 313 023 445,02грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 73 080,00грн. рівними частинами щомісячно, починаючи з місяця, що слідує за місяцем, в якому завершиться антитерористична операція, що проводиться у зв'язку з подіями в окремих районах Донецької та Луганської областей. Таким чином, в зазначеній справі мирова угода укладена лише стосовно певної частини позовних вимог, і передбачала розстрочення суми основного боргу та витрат по сплаті судового збору, мирова угода не почала виконуватись сторонами, оскільки умови її виконання (завершення АТО) не настали, отже, ні основний борг, ні судовий збір відповідачем не погашені, а питання стягнення штрафних санкцій мировою угодою взагалі не врегульоване.

Таким чином, вказана позивачем судова практика не може бути врахована, оскільки у справі, що розглядається, відповідачем належним чином виконуються умови укладеної сторонами і затвердженої судом мирової угоди, якою визначено графік сплати як основного боргу, так і штрафних санкцій та інших нарахувань за договором.

8. Коли і ким були порушені, оспорені або невизнані права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Колегія суддів приходить до висновку, що позиція позивача, який погодився на поступку у виконанні судового рішення щодо розстрочення заборгованості, а значить на зміну в тому числі і строків його виконання, і розмірів його виконання, і водночас вимагає нового нарахування на цей борг інфляційних і річних до повного виконання зобовязання у відповідності до договору, є суперечливою, взаємовиключною, ухвала суду про затвердження мирової угоди як виконавчий документ має вищий пріоритет перед будь-якими іншими міркуваннями, оскільки Конвенція про захист прав і основоположних свобод розглядає виконання судового рішення як частину судового процесу. А тому його право не порушено.

У відповідності до вимог цивільного законодавства зобовязання припиняється його повним виконанням. І це повне виконання узгоджено між сторонами виконавчого провадження саме умовами мирової угоди, що свідчить про те, що цивільно-правовий спір між сторонами вичерпано і правовідносини сторін переміщені з цивільно-правової площини у площину процесуальну і зобовязання припиняється самим виконанням умов мирової угоди.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 року по справі № 904/8731/17 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що в силу ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

10.Судові витрати.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/8731/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2018 у справі №904/8731/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 20.02.2019 року.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Т.А. Верхогляд

З оригіналом згідно

Пом. судді: Д.Я. Кушнір

20.02.2019 року