ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 914/2746/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. – головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання – Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза" – не з’явився,

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 (у складі колегії суддів: Кордюк Г.Т. (головуючий), Малех І.Б., Плотніцький Б.Д.)

та рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2018 (суддя Манюк П.Т.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза"

до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

про визнання недійсним договору оренди від 25.06.1998 № 6686,

ВСТАНОВИВ:

19.12.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Мімоза" (далі – ТОВ "Мімоза") звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на момент укладення спірного договору ті ж самі нежитлові приміщення вже перебували в оренді на підставі іншого укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди № 6686 від 02.08.1996.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.04.2018 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Місцевий суд мотивував свої висновки тим, що позивачем не доведено існування договору оренди нежитлових приміщень № 6686 від 02.08.1996.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2018 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 06.09.2018 ТОВ "Мімоза" звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2018 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним укладений між сторонами договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998.

Вимоги касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували, що під час укладення спірного договору тіж самі нежитлові приміщення вже перебували в оренді на підставі іншого укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди № 6686 від 02.08.1996; наведене, на думку скаржника, підтверджується тим, що у спірному договорі № 6686 від 25.06.1998 міститься посилання на договір № 6686 від 02.08.1996; одночасне існування договорів оренди № 6686 від 02.08.1996 та №6686 від 25.05.1998 підтверджується договором купівлі-продажу патенту на право оренди будівлі (споруди, приміщення) № 386 від 29.05.1996, зокрема, встановленим у ньому строком чинності патенту; спірний договір оренди № 6686 від 25.06.1998 є неукладеним, оскільки відсутній факт передачі об’єкта оренди за актом приймання-передачі.

ТОВ "Мімоза" подало клопотання, у якому просить касаційну скаргу ТОВ "Мімоза" розглядати без участі його представника.

Сторони були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак не скористались передбаченим законом правом на участь у розгляді справи судом касаційною інстанцією. Оскільки явка сторін не визнавалась судом обов’язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов’язком, Верховний Суд в складі колегії суддів дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 29.05.1996 між представництвом Фонду державного майна в м. Львові та ТОВ "Мімоза" було укладено договір купівлі-продажу патенту на право оренди будівлі (споруди, приміщення) № 386, згідно п.1.1 якого продавець зобов’язується передати у власність покупця патент на право оренди будівлі, загальною площею 159,3 кв.м, а покупець зобов’язується прийняти вказаний патент і сплатити ціну відповідно до умов договору, патент № 377 від 06.06.1996 на право оренди будівлі на період з 29.05.1996 до 29.05.2006.

В подальшому 25.06.1998 між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (орендодавець) та ТОВ "Мімоза" (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 6686 (далі – договір оренди № 6686 від 25.06.1998), відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686 здав, а орендар прийняв в оренду з 29.05.1996 до 29.05.2006 терміном на 10 років у користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7. Призначення приміщень під магазин Кулінарія (п. 2 договору). Загальна площа орендованих приміщень 159,3 кв.м.

Предметом даного позову є вимоги про визнання зазначеного договору оренди № 6686 від 25.06.1998 недійсним з моменту укладення, з посиланням на те, що на момент його укладення нежитлові приміщення по вул. Краківській, 7 у м. Львові (об’єкт оренди) вже перебували в оренді на підставі іншого договору оренди від 02.08.1996 № 6686.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону.

З метою з’ясування правомірності доводів позивача, викладених у позовній заяві, ухвалою від 29.01.2018 Господарський суд Львівської області за клопотанням позивача витребовував від Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в порядку ст. 81 ГПК України, зокрема:

- договір оренди нежитлових приміщень від 02.08.1996 № 6686, укладений між Управлінням комунального майна Львівської міської ради та ТОВ "Мімоза";

- докази припинення, дострокового розірвання чи/ або зміну умов договору оренди нежитлових приміщень від 02.08.1996 № 6686;

- акт приймання-передачі (або інший документ), який підтверджує повернення ТОВ "Мімоза" з оренди (користування) нежитлових приміщень за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, переданих йому під магазин Кулінарія на підставі договору оренди нежитлових приміщень від 02.08.1996 № 6686.

Водночас відповідач у своїх поясненнях від 15.02.2018 зазначив, що в архіві управління комунальної власності за № 6686 обліковується договір від 25.06.1998, укладений із ТОВ "Мімоза", в той час як договір № 6686 від 02.08.1996 відсутній.

При цьому, надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам, суди встановили, що ні позивачем, ні відповідачем у даній справі не надано суду оригіналу чи копії договору оренди від 02.08.1996 № 6686, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог.

Відповідно до ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи зазначене, встановивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував недійсність спірного договору оренди № 6686 від 25.06.1998, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводам скаржника про те, що укладення між сторонами договору № 6686 від 02.08.1996 підтверджується тим, що на нього здійснене посилання у змісті спірного договору № 6686 від 25.06.1998 було надано оцінку судами попередніх інстанцій та встановлено, що наведене не може братися до уваги як належний і допустимий доказ існування будь-яких правовідносин між сторонами у цей період на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686 та свідчити про подальше одночасне існування двох договорів оренди щодо того самого об’єкта та між тими самими сторонами.

Крім того, судами встановлено, що наявний договір купівлі-продажу патенту на право оренди та встановлений у ньому строк чинності патенту також не може бути достовірним доказом існування одночасно договорів оренди № 6686 від 02.08.1996 та №6686 від 25.05.1998 на той самий об’єкт та на той самий час, оскільки без наявності самого договору оренди від 02.08.1996 факт щодо його тривалості та існування після укладення договору оренди №6686 від 25.05.1998 є недоведеним.

Доводам позивача про те, що спірний договір оренди № 6686 від 25.06.1998 є неукладеним, з посиланням на те, що відсутній факт передачі об’єкта оренди за актом приймання-передачі, також було надано судами попередніх інстанцій та правомірно зазначено, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №3-502гс15.

Водночас суди встановили, що у рішенні Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 у справі № 914/2713/15 (за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ТОВ "Мімоза" про розірвання договору оренди № 6686 від 25.06.1998 та повернення об’єкту оренди шляхом виселення) встановлено, що договір оренди № 6686 від 25.06.1998 був вчинений та виконувався сторонами, тобто був дійсним, реальним та таким, що спричинив взаємні права та обов’язки для сторін вказаного правочину.

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правомірності застосування судами норм матеріального та процесуального законодавства при прийнятті оскаржуваних судових актів, а зводяться лише до переоцінки доказів у справі, Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування законних рішення та постанови судів попередніх інстанцій.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза" залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2018 у справі № 914/2746/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя           І.С. Берднік

Судді          І.С. Міщенко

В.Г. Суховий