СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
(в порядку ч. 3 ст. 34 ГПК України)
Судді Східного апеляційного господарського суду Лакізи В.В.
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.02.2019
15.02.2019 Справа № 922/4044/17
15.02.2019 Східним апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючого судді Лакізи В.В., судді Здоровко Л.М., судді Плахова О.В. ухвалено постанову у справі №922/4044/17, якою апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" задоволено. Ухвалу господарського суду Харківської області від 12.12.2018 у справі № 922/4044/17 скасовано. Прийнято нове рішення. Заяву Акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" до Приватного акціонерного товариства "Укрпромобладанння" задоволено. Змінено спосіб виконання рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2018 у справі № 922/4044/17 шляхом стягнення з Приватного акціонерного товариства "Укрпромобладнання" на користь Акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" грошових коштів у розмірі 514080,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім.
При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті (ч. 2 ст. 34 ГПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 34 ГПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Мною, суддею Лакізою В.В., при прийнятті зазначеної постанови Східного апеляційного господарського суду за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому.
Відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, п. 9 ч. 2 ст. 129, ч. 1 ст. 129-1).
Частиною 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.
Відповідно до частини 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року №11-рп/2012).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов’язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997р.).
За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").
Предметом апеляційного розгляду у цій справі є розгляд заяви Акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2018 у справі №922/4044/17, в якій заявник просить змінити спосіб виконання рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2018 та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 у справі №922/4044/17 в частині зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Укрпромобладнання" здійснити заміну лампи ГУ-88А зав. №49, поставленої за договором №244/16 від 01.04.2016, на аналогічну належної якості шляхом стягнення з Приватного акціонерного товариства "Укрпромобладнання" на користь Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" грошових коштів у розмірі 514080,00 грн в рахунок відшкодування вартості непоставленого майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Згідно з ст. 160 ГПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому статтями 328, 331 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3 ст. 331 ГПК України).
Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду, зміни способу та порядку виконання рішення має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.
Крім того, приписами ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому частиною другою вищенаведеної норми визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.
Зазначені положення статті 16 ЦК України кореспондуються з нормами статті 20 Господарського кодексу України.
Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з'ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість такого виконання рішення суду.
З аналізу норм чинного законодавства під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Наприклад, зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми (грошової чи майнової) виконання, тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості.
Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.
Звернення стягнення на кошти за відсутності у боржника майна здійснюється у випадку, коли стягувачу присуджено майно, визначене родовими ознаками. За відсутності індивідуально визначеного майна, присудженого позивачу (за результатами розгляду віндикаційного позову), зміна способу виконання рішення шляхом звернення на кошти неможлива, оскільки в такому разі захист порушеного права власника майна повинен здійснюватися шляхом подання позову про стягнення збитків у вигляді вартості майна та доходів, які власник міг би одержати за весь час володіння таким майном.
Предмет доказування під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій складають факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Господарський суд визначає предмет доказування, виходячи з вимог і заперечень сторін, керуючись нормами права, які повинні бути застосовані у такому випадку.
Поняття "спосіб і порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України.
Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з'ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 713/1062/17, постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 у справі №6-1829цс15.
Як вбачається з матеріалів справи, право вимоги до відповідача виникло на підставі укладеного між Акціонерним товариством "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" та Приватним акціонерним товариством "Укрпромобладанння" договору поставки від 01.04.2016 №244/16.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання взятих на себе зобов'язань за договором сплатив відповідачу попередню оплату в загальній сумі 515820,00 грн, за наслідками чого позивачу було поставлено лампу ГУ-88А російського виробництва в кількості 1 шт. на суму 514080,00 грн та введено її в експлуатацію.
За наслідками аварійного виходу з ладу генераторної лампи ГУ-88А на стані №8 позивач звернувся до суду з матеріально-правовою вимогою щодо зобов’язання відповідача вчинити певні дії з приводу заміни товару неналежної якості в межах укладеного договору поставки від 01.04.2016 №244/16, яка має немайновий характер.
Подання до господарського суду таких заяв оплачується судовим збором згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно, з матеріалів справи вбачається, що АТ "Інтерпайп Новомосковський трубний завод" при подання відповідної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1600,00 грн, що відповідає ставці судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви немайнового характеру.
Тобто, АТ "Інтерпайп Новомосковський трубний завод", звертаючись до суду з позовом, самостійно визначив предмет та підстави позову, з урахуванням яких судом і було прийнято рішення у справі.
Встановивши, що відповідач не надав доказів вжиття заходів для усунення за свій рахунок виявлених дефектів генераторної лампи ГУ-88А протягом гарантійного строку та не довів, що дефекти виникли внаслідок порушення позивачем правил її експлуатації або зберігання, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в обраний позивачем спосіб захисту, який визнано судом ефективним.
За наслідками розгляду визначених стороною позовних вимог та підстав позову рішенням господарського суду Харківської області від 28.02.2018 у справі №922/4044/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 та постановою Верховного Суду від 12.09.2018, зобов’язано Приватне акціонерне товариство "Укрпромобладнання" здійснити заміну лампи ГУ-88А зав. №49, поставленої за договором №244/16 від 01.04.2016, на аналогічну належної якості.
Відповідно, зі змісту резолютивної частини рішення суду від 28.02.2018 вбачається вчинення дій з боку обох сторін договору, що полягають в заміні відповідачем визначеної умовами договору лампи ГУ-88А на аналогічну належної якості, та виконанні позивачем обов’язку щодо повернення поставленого товару неналежної якості.
Як вказувалося вище, під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими.
В свою чергу, визначений стягувачем спосіб виконання рішення господарського суду шляхом стягнення з Приватного акціонерного товариства "Укрпромобладання" грошових коштів у розмірі 514080,00грн в рахунок відшкодування вартості непоставленого майна має наслідком зміну первісно обраного предмету позову немайнового характеру на майновий на стадії виконання судового рішення.
При цьому слід враховувати, що, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.
Правові наслідки передання товару неналежної якості встановлені ст. 678 Цивільного кодексу України, за змістом ч. 2 якої у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.
Обраний позивачем спосіб захисту при звернення з позовом до суду, що полягає в заміні товару неналежної якості, відповідає загальновизначеному цивільним законодавством способу захисту - примусовому виконанню обов’язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Примусове виконання обов'язку в натурі застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Таку позицію наведено у висновках Верховного суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.
Одночасно, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, як спосіб захисту цивільних прав, підлягає застосуванню у випадку, якщо певним законодавчим актом чи договором передбачено обов'язок учасника господарських правовідносин виконати певну дію на користь іншої особи, яку у добровільному порядку виконано не було.
В свою чергу, зміна способу та порядку виконання судового рішення "із зобов'язання здійснити заміну лампи ГУ-88А зав. №49, поставленої за договором №244/16 від 01.04.2016, на аналогічну належної якості", з якою заявник звернувся до суду, на стягнення з Приватного акціонерного товариства "Укрпромобладнання" грошових коштів у розмірі 514080,00 грн в рахунок відшкодування вартості непоставленого майна, свідчить про зміну первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів на інший, що, зокрема, передбачає інші правові наслідки щодо укладеного між сторонами правочину.
З огляду на викладене вважаю, що, надаючи оцінку правомірності вимог заявника щодо зміни способу і порядку виконання рішення у даній справі (з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду), зміна способу і порядку виконання рішення, а саме, стягнення грошових коштів замість виконання обов’язку в натурі (зміни товару неналежної якості), призведе до фактичної зміни судового рішення по суті, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України та ст.326 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак, суд першої інстанції дійшов цілком вірного висновку, що вимоги АТ "Інтерпайп Новомосковський трубний завод", які заявник вважає зміною способу і порядку виконання рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2018 у справі №922/4044/17, фактично є зміною судового рішення по суті - що не узгоджується з вимогами чинного законодавства.
Суддя В.В. Лакіза