Господарський суд Рівненської області
_______________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"21" лютого 2019 р. Справа №918/106/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді О.Андрійчук, розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни (18000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про забезпечення позову у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД" (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Клима Савури, буд. 6, ідентифікаційний код 30362061)

про стягнення заборгованості,

без виклику представників сторін,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Фізична особа-підприємець Чигирик Лілія Анатоліївна звернулася до Господарського суду Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД" про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг в сумі 1 263 748, 36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.11.2017 року між Фізичною особою -підприємцем Чигирик Лілією Анатоліївною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД" укладено договір про надання юридичних послуг № 1711/17-1.

Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу юридичні послуги на загальну суму 3 710 000,00 грн. Відповідачем сплачено 2 710 000,00 грн, що стверджується банківською випискою за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року.

Неоплаченою за надані юридичні послуги залишається сума у розмірі 1 000 000,00 грн, на яку позивач нарахував 178 958, 90 грн пені, 14 958,90 грн 3 % річних та 69 830, 56 грн інфляційних, які просить суд стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 21.02.2019 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця Чигирик Л.А. залишено без руху.

Одночасно із позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач, посилаючись на ст.ст. 136-140 ГПК України, просить суд:

1. Накласти арешт в межах суми позову, що складає 1 263 748, 36 грн, на нерухоме майно відповідача, що належить йому на праві приватної власності, а саме: реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 26287318, тип майна - виробничий корпус з переробки м'яса та виготовлення м'ясо - ковбасних виробів потужністю 70 тонн в зміну (склад готової продукції ), що знаходиться за адресою: Рівненська область, м. Дубно, вул. Савура Клима, буд. 6. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 26.10.2006 року, власник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД"; форма власності - приватна, частка власності - 1/1, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності, САВ 411005, 25.10.2006 року, виконком Дубенської міської ради, номер запису про право власності - 1998946, дата реєстрації - 02.08.2013 року, відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відсутні, відомості з Державного реєстру іпотек відсутні.

2. Накласти арешт на грошові кошти в межах суми позову, що складає 1 263 748, 36 грн, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД" та зберігаються на рахунках: п/р № 0 в АБ "Укргазбанк", МФО 320478, п/р № 6738 у Волинському ГРУ ПАТ "Комерційний Банк "ПриватБанк", МФО 303440.

3. Заборонити вчиняти дії, пов'язані з витрачанням, зняттям грошових коштів з таких рахунків: п/р №0 в АБ "Укргазбанк", МФО 320478, п/р № 6738 у Волинському ГРУ ПАТ "Комерційний Банк "ПриватБанк", МФО 303440, за виключенням арешту на заробітну плату, податки та інші обов'язкові платежі.

Заявник в обґрунтування поданої заяви зазначає, що підставою позовних вимог є стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг від 17.11.2017 року № 1711/17-1, укладеним між Фізичною особою -підприємцем Чигирик Лілією Анатоліївною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД".

За інформацією, розміщеною на веб - сайті "Судова влада України", убачається, що відповідач є учасником великої кількості судових проваджень, зокрема у процесуальному статусі відповідача (боржника).

Позивач зазначає, що стійка тенденція в протиправній поведінці відповідача, починаючи з повного нехтування договірними зобов'язаннями перед позивачем, фінансові труднощі та невиконані фінансові зобов'язання свідчать про наявність реальної небезпеки того, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі, у разі задоволення позову, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення.

Позивач вважає, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності відповідача, оскільки виплату заробітної плати, сплату податків та інших обов'язкових платежів відповідач може здійснювати. Оскільки ціна позову становить 1 263 748, 36 грн, а позивач просить вжити заходи до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках, що належить відповідачу, та арешту на нерухоме майно, відтак заходи забезпечення позову будуть співмірними із заявленими позивачем вимогам.

Розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, суд установив таке.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до усталеної практики господарських судів, при вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає врахування господарським судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків для відповідача у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить установить наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов'язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

З урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 73 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Як убачається із заяви про забезпечення позову, остання обґрунтована наявністю у провадженні судів справ, відповідачем у яких є Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ЗЕВС ЛТД", а також його повне нехтування договірними зобов'язаннями перед позивачем, що, на думку останнього, свідчить про фінансові труднощі відповідача.

У той же час перебування у провадженні судів справ, стороною за якими є відповідач, не свідчить про відсутність у нього грошових коштів, так само не може вважатися діями відповідача, спрямованими на ухилення від виконання зобов'язань перед позивачем, а відтак зазначена обставина не засвідчує існування перешкод для виконання рішення суду у разі задоволення позову. Так само необґрунтованим є посилання позивача на повне нехтування відповідачем своїх зобов'язань за договором, укладеним з позивачем, оскільки, як вбачається із позовної заяви, загальна вартість юридичних послуги склала 3 710 000,00 грн, відповідачем сплачено 2 710 000,00 грн, залишок боргу - 1 000 000,00 грн, тобто обсяг виконання зобов'язань складає 73%.

Крім того, як убачається із поданої заяви, в останній позивач просить суд вжити одночасно такі заходи забезпечення: накласти арешт на кошти, накласти арешт на нерухоме майно та зобов'язати відповідача не вчиняти певних дій.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 137 ГПК України унормовано, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії.

За приписами ч. 4 ст. 139 ГПК України у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, зокрема як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Зі змісту поданої заяви судом не встановлено обґрунтування доцільності вжиття тих заходів, про які у ній йдеться.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов'язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Враховуючи викладене, суд установив та виходить з того, що позивачем не обґрунтовано доцільності вжиття заходів забезпечення позову, про якій йдеться у поданій ним заяві, не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення позову до суду, тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно з ч.ч. 1, 6,8 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Керуючись ст. ст. 136-140, 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Чигирик Лілії Анатоліївни про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя О.Андрійчук