ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2019 р. Справа№ 911/1352/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Буша А.В., дов. № 52 від 12.07.2017 р.

від відповідача: Спис О.І., дов. № 19-07/18 від 19.07.2018 р.; ОСОБА_4 - директор

від третьої особи: не з'явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги приватного акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч"

на рішення господарського суду Київської області від 11.10.2018 р. (повний текст складено 24.10.2018 р.)

у справі № 911/1352/16 (суддя - Лилак Т.Д.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року приватне акціонерне товариство "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" звернулося до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р., який укладений сторонами спору, та застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням господарського суду Київської області від 03.07.2017 р. у справі № 911/1352/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2017 р., у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 911/1352/16 вказані судові акти скасовано та справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області, з підстав невраховування статусу відповідача як юридичної особи, статусу засновника юридичної особи та не з'ясування, чи були наділені засновники відповідача (зокрема, Вишнівський О.С.) станом на час укладення договору повноваженнями органу, через які відповідач як юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки, відповідно, чи існують підстави вважати, що ОСОБА_4, укладаючи договір, як голова правління позивача виступав одночасно і представником відповідача; чи мало місце схвалення правочину позивачем як юридичною особою, відповідно, чи існують підстави вважати договір дійсним з моменту його укладення. Водночас не враховано те, що, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

При новому розгляді спору, рішенням господарського суду Київської області від 11.10.2018 р. у справі № 911/1352/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4, укладаючи спірний правочин, як голова правління позивача не виступав одночасно представником відповідача; факт схвалення підприємством позивача договору купівлі-продажу підтверджується обставинами, що слідували за укладенням договору, а саме: повним виконанням прийнятих на себе зобов'язань по договору та прийняття від іншої сторони договору коштів, сплачених на виконання зобов'язання підприємства відповідача за договором купівлі-продажу, передачею проданого позивачем майна відповідачеві, а отже судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 11.04.2003 р., є дійсним з моменту укладення відповідно до статті 63 Цивільного кодексу УРСР, у зв'язку з чим відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті та вказано про відсутність правових підстав для застосування позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням, приватне акціонерне товариство "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду Київської області від 11.10.2018 р. у справі № 911/1352/16 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказував на те, що магазин-павільйон "Мрія" площею 42,9 кв.м., який знаходиться по вул. Головатого та належить позивачу на праві власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно та магазин-павільйон "Мрія" площею 45,2 кв.м., який знаходиться по вул. Привокзальній та придбаний відповідачем згідно договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р., це різні об'єкти. Магазин-павільйон "Мрія" перебуває на балансі позивача, має інвентаризаційний № 524 та ніколи не продавався відповідачеві, а надана відповідачем накладна № 86 від 18.04.2003 р. підтверджує покупку об'єкта за інвентаризаційним № 520. Окрім цього, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки, що майно відчужене за спірним договором купівлі-продажу є нерухомим і підлягає обов'язковій державній реєстрації. Також, скаржник звернув увагу на те, що спірний договір підписано зі сторони продавця головою правління ОСОБА_4 та від імені покупця директором ОСОБА_11., і вказані особи є фінансово зацікавленими, тому відповідно до положень статуту угода мала бути ухвалена більшістю голосів правління, які не мають зацікавленості, а отже ОСОБА_4 не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності для укладення спірного договору як зацікавлена особа, тобто позивачем, як юридичною особою не було делеговано повноваження ОСОБА_4 в будь-який спосіб на укладення договору від імені товариства. Разом з цим, судом першої інстанції не було досліджено факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна або з фізичною особою, з порушенням вимог про нотаріальну форму, або між юридичними особами, з діями директора позивача всупереч інтересам товариства. Окрім того, вказав, що фактичне схвалення правочину суперечить матеріалам справи, оскільки магазин-павільйон "Мрія" містить різний інвентаризаційний номер, інвентаризація позивача містить данні про те, що об'єкт не був відчужений та перебуває на балансі товариства, що суперечить довідці зустрічної перевірки своєчасності та повноти оприбуткування основних засобів, придбаних у відкритого акціонерного товариство "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" та правильності проведених взаєморозрахунків за період з 01.01.2001 р. по 31.12.2003 р., яка не є належним доказом з підстав складення на основі відсутніх документів (акту прийому-передачі № 1 від 18.04.2003 р.) та з посиланнями на отримання матеріальних цінностей за довіреністю ЯЖЕ №444054 від 17.04.2003 р., яка не є дійсною. На думку апелянта, матеріалами справи не підтверджується факт передачі відповідачу майна, а надані ним квитанції не мають сили первинних документів і не підтверджують фактичне здійснення господарської операції, оскільки з банківської виписки по рахунку позивача не вбачається отримання цих коштів саме від покупця.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2018 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 29.01.2019 р.

28.01.2018 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про залучення доказів.

В судовому засіданні 29.01.2019 р. представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.

Представник та директор відповідача просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Представники третьої особи не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (а.с. 136 том 6). За висновками суду неявка представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка сторін не визнана судом обов'язковою, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників третьої особи.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, статутом відкритого акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч", який затверджений загальними зборами акціонерів товариства № 1 від 12.03.1999 р. (а.с. 11-27 том 1) визначено, що товариство засноване регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області і організацією орендарів "Сортнасіннєовоч" шляхом перетворення Бориспільського орендного підприємства "Сортнасіннєовоч" у відкрите акціонерне товариство "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" відповідно до Закону України "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" № 290/96-ВР від 10.07.1996 р., та Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду" № 57-93 від 20.05.1993 р.

Згідно пунктів 3.3, 3.4, 3.7 статуту майно товариства складається з основних засобів та оборотних коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображена в балансі товариства. Товариство є юридичною особою від дня його державної реєстрації та має право продавати, передавати безоплатно, обмінювати, передавати в оренду юридичним та фізичним особам засоби виробництва та інші матеріальні цінності, використовувати та відчужувати їх іншим способом, якщо це не суперечить чинному законодавству України та цьому статуту.

Пунктами 4.1, 4.2 статуту визначено, що статутний фонд товариства становить 4 064 151,00 грн., який поділений на 16 256 604,00 простих іменних акцій номінальною вартістю 0,25 грн. кожна.

У відповідності до пункту 8.1 статуту вищим органом управління товариством є загальні збори акціонерів.

Правління товариства є вищим органом управління товариства у період між загальними зборами акціонерів. Голова правління, зокрема, укладає договори, на суму, що не перевищує 10% статутного фонду, інші угоди, підписує юридичні акти, що стосуються діяльності товариства, видає доручення, відкриває рахунки в банках України та за кордоном (пункти 10.1, 10.7 статуту).

Відповідно до ч. 2 п. 11.2 статуту, у разі, якщо член правління чи спостережної ради має фінансову зацікавленість в угоді, де однією зі сторін є або планує бути товариство, а також, у разі іншого протиріччя інтересів вказаної особи та товариства стосовно передбаченої угоди: він зобов'язаний повідомити про свою зацікавленість правління товариства до моменту укладення угоди; угода має бути ухвалена більшістю голосів, які не мають зацікавленості.

Згідно протоколу загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" від 14.04.2000 р. (а.с. 56-58 том 1) правлінню товариству спільно зі спостережною радою було надано право вирішувати питання про відчуження майна в розмірі 10 % статутного фонду товариства.

Актом Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації № 25 від 25.12.1997 р. (а.с. 99 том 1) визначено, що рішенням Державної технічної комісії від 25.12.1997 р. павільйон-магазин ВАТ "Сортнасіннєовоч" по вул. Головатого (район з/д вокзалу) готовий до введення в експлуатацію. Спорудження вказаного павільйону здійснено ВАТ "Сортнасіннєовоч", гол. інженер - Тарасенко A.C., на підставі дозволу Інспекції ДАБК № 205 від 18.12.1997 р. Павільйон має показники: загальна площа - 45 кв.м., торгівельна площа - 28,98 кв.м. Вказаний павільйон було введено в експлуатацію як тимчасову споруду, про що на акті Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації № 25 від 25.12.1997 р. здійснено відмітку "тимчасово".

Зі змісту інвентаризаційного опису складеного станом на 01.01.2003 р. у складі відкритого акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" (а.с. 170 том 2) значиться: павільйон "Мрія", с. Вороньків інвентаризаційний номер 512 вартістю 10 033,10 грн.; магазин "Мрія", вокзал, інвентаризаційний номер 524 вартістю 409 285,17 грн.; павільйон "Мрія-Насіння" центр, інвентаризаційний номер 520 вартістю 19 049,40 грн.

Рішенням спостережної ради відкритого акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" від 28.01.2003 р., оформленим протоколом № 4 (а.с. 59 том 1), надано згоду правлінню товариства продати майно підприємства, зокрема, кіоски № 1, 2 магазин "Мрія", яке визначено рішенням правління від 28.10.2002 р. (протокол № 8), членам колективу підприємства, які бажають його придбати.

Експертним висновком № 1/БФ/2, який складений оцінювачами товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» на виконання договору № 1/БФ від 28.12.2002 р. з відкритим акціонерним товариством "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" на виконання незалежної експертної оцінки ринкової вартості будівлі магазину-павільйону "Мрія" для відчуження державного майна, ринкова вартість об'єкту оцінки становить 19 330,00 грн. без ПДВ. (а.с. 55 том 1).

Згідно довідки КП "Виробниче управління комунального господарства" від 03.04.2003 р. (а.с. 100 том 1), яка видана відкритому акціонерному товариству "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч", павільйон-магазин по вул. Головатого район ж/д вокзалу (згідно акту державної комісії) вважається розміщеним за адресою вул. Привокзальна 4-А, у зв'язку зі зміною нумерації.

11.04.2003 р. між відкритим акціонерним товариством "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" (покупець) укладено договір купівлі-продажу (далі - договір) (а.с. 10 том 1), відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив належний продавцеві на праві власності павільйон-магазин "Мрія" загальною площею 45,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Бориспіль, Київська область, вул. Привокзальна, 4А.

За умовами пункту 2 договору цей павільйон-магазин належить продавцю на підставі акту вводу в експлуатацію № 25 від 25.12.1997 р., виданого Державною технічною комісією.

Згідно з пунктом 3 договору продаж за домовленістю сторін вчинено за суму 19 350,00 грн., яка сплачена покупцем продавцю під час оформлення цього договору; крім того покупець повинен сплатити додатково ПДВ у сумі 3 870,00 грн. Загальна сума продажу складає 23 220,00 грн. з ПДВ.

Оскільки павільйон-магазин "Мрія" не був об'єктом нерухомого майна, між вказаними сторонами договору укладено договір купівлі-продажу рухомого майна - павільйону, який підписаний головою правління ОСОБА_4 зі сторони продавця та директором ОСОБА_11. зі сторони покупця.

На виконання умов договору покупцем сплачено продавцю 23 220,00 грн., що підтверджується квитанціями № 13 від 15.04.2003 р. на суму 11 842,00 грн., № 14 від 15.04.2003 р. на суму 5 689,00 грн. та № 15 від 15.04.2003 р. на суму 5 689,00 грн. (а.с. 63 том 1), а на підставі накладної № 86 від 18.04.2003 р. та приймального акту № 1 від 18.04.2003 р. на суму 23 220,00 грн. (197-198 том 1) майно передано покупцю.

Зі змісту довідки зустрічної перевірки своєчасності та повноти оприбуткування основних засобів, придбаних у відкритого акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" та правильності проведених взаєморозрахунків за період з 01.01.2001 р. по 31.12.2003 р. (60-62 том 1), здійснену Державною контрольно-ревізійною службою в Україні контрольно-ревізійним управлінням в Київській області на виконання звернення Управління Служби безпеки України в Київській області № 12/1123 від 06.05.2003 р. та постанови слідчого з особливо важливих справ СВ УСБУ в Київській області від 06.05.2004 р. слідує, що на виконання статутної діяльності товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" укладено з відкритим акціонерним товариством "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" договори на придбання основних засобів, зокрема, придбано павільйон-магазин "Мрія" на суму 23 220,00 грн. згідно договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р.; розрахунок за магазин проведено готівковими коштами засновників товариства, що внесені на розрахунковий рахунок відкритого акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" за період з 07.04.2003 р. по 30.04.2003 р. В бухгалтерському обліку товариства (відповідача) оприбуткування магазину проведено на підставі накладної № 86 від 18.04.2003 р. та приймального акту № 1 від 18.04.2003 р. на суму 23 220,00 грн.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р. та застосування наслідків недійсності правочину, з підстав невідповідності договору вимогам закону в розумінні Цивільного кодексу УРСР (статтей 48, 50, 59), що діяв у період підписання договору, а саме невідповідності ціни продажу реальній вартості об'єкта, порушення статуту в частині перевищення повноважень головою правління (продаж майна, вартість якого перевищує 10% статутного капіталу, без згоди правління, спостережної ради та без згоди регіонального відділення фонду державного майна, який володіє 25 % акцій).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4, укладаючи договір, як голова правління позивача не виступав одночасно представником відповідача; факт схвалення підприємством позивача договору купівлі-продажу підтверджується обставинами, що слідували за укладенням договору, а саме: повним виконанням прийнятих на себе зобов'язань по договору та прийняття від іншої сторони договору коштів, сплачених на виконання зобов'язання підприємства відповідача за договором купівлі-продажу, передачею проданого позивачем майна відповідачеві, а отже договір купівлі-продажу від 11.04.2003 р., є дійсним з моменту укладення відповідно до статті 63 Цивільного кодексу УРСР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Пунктами 1, 2, 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004 р. Визнано такими, що втратили чинність з 01.01.2004 р.: Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 р., із змінами, внесеними до нього. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки предметом спору є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину купівлі-продажу, який був укладений сторонами 11.04.2003 р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, то для встановлення цих обставин (підстав), слід застосовувати чинне на момент укладання спірного договору законодавство, а саме Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 р. із відповідними змінами та доповненнями.

Приписами частини 1 статті 41 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків, а статтею 48 Цивільного кодексу УРСР унормовано, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до статті 50 Цивільного кодексу УРСР недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності. До таких угод відповідно застосовуються наслідки, передбачені статтею 48 або 49 цього Кодексу.

Згідно з приписами частини 1 статті 59 Цивільного кодексу УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Як видно з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції - покупцями майна за спірним правочином фактично є засновники товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" (відповідача) ОСОБА_4, ОСОБА_11. та ОСОБА_8, які одночасно були посадовими особами продавця (позивача), а саме ОСОБА_4 - головою правління, ОСОБА_8 - головний бухгалтер, ОСОБА_11. - головний агроном, член ревізійної комісії.

Спірний договір підписано зі сторони продавця головою правління ОСОБА_4, від імені покупця директором товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" ОСОБА_11. та скріплено печатками товариств.

Таким чином, вказані особи є фінансово зацікавленими та відповідно до пункту 11.2 статуту угода мала бути ухвалена більшістю голосів правління, які не мають зацікавленості.

У відповідності до статтей 23, 25 Цивільного кодексу УРСР , юридичними особами визнаються організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов'язки, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі або в третейському суді. Юридична особа діє на підставі статуту (положення). Установи та інші державні організації, що перебувають на державному бюджеті, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, також і інші організації можуть діяти на підставі загального положення про організації даного виду.

Згідно ст. 29 Цивільного кодексу УРСР, юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Порядок призначення або обрання органів юридичної особи визначається їх статутом (положенням).

У відповідності до норм статті 1 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції на момент укладення спірного договору) господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Згідно ст. 48 Закону України "Про господарські товариства", голова правління акціонерного товариства вправі без довіреності здійснювати дії від імені товариства. Інші члени правління також можуть бути наділені цим правом згідно із статутом. Голова правління товариства організує ведення протоколів засідань правління. Книга протоколів повинна бути в будь-який час надана акціонерам. На їх вимогу видаються засвідчені витяги з книги протоколів. Головою та членами правління товариства можуть бути особи, які перебувають з товариством у трудових відносинах.

Пунктом 10.7 статуту позивача передбачено, що голова правління без доручення правління від імені товариства, зокрема, укладає договори, на суму, що не перевищує 10% статутного фонду, інші угоди, підписує юридичні акти, що стосуються діяльності товариства, видає доручення, відкриває рахунки в банках України та за кордоном, а у відповідності до пункту 11.2 статуту представництво голови правління в разі фінансової зацікавленості в угоді має бути узгоджено з правлінням.

Проте, матеріли справи не містять документів щодо отримання такого дозволу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 62 Цивільного кодексу УРСР, угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

На час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 не був наділений повноваженнями органу, через які відповідач як юридична особа, набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки, не являвся уповноваженим представником відповідача на укладання договору купівлі-продажу. ОСОБА_4 підписував договір купівлі-продажу лише як голова правління позивача, без доручення правління та від імені товариства. Представником же підприємства відповідача та підписантом договору купівлі продажу був директор підприємства відповідача - ОСОБА_11., що і вказано у договорі.

Факт призначення ОСОБА_11. директором підприємства відповідача підтверджується: протоколом № 1 Установчих зборів засновників товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсьортнасіннєовоч" від 30.01.2003 р. (а.с. 26 том 6), згідно пункту 4 якого на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєвоч" затверджено ОСОБА_11.; довідкою Державного комітету статистики України від 03.04.2003 р. за № 1492/2003 "Про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України" (а.с. 25 том 6), згідно якої товариство з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" зареєстровано 04.03.2003 р., а його керівником є ОСОБА_11.; наказом директора товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" від 10.09.2004 р. за № 21 (а.с. 24 том 6), яким ОСОБА_11. звільнено з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" на підставі протоколу загальних зборів товариства № 3 від 10.09.2004 р.

З огляду на наведене, доводи позивача про те, що ОСОБА_4, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, діяв одночасно як голова правління позивача та був представником відповідача, є необґрунтованими.

Водночас згідно з приписами статті 63 Цивільного кодексу УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Таким чином, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

У пункті 9.2 Роз'яснення Вищого Арбітражного Суду України № 02-5/111 від 12.03.1999 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" вказано, що наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні т.ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає.

Аналогічні положення викладені в п.3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року - наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Колегією суддів встановлено, що факт схвалення товариством позивача договору купівлі-продажу підтверджується обставинами, що слідували за укладенням договору, а саме: повним виконанням прийнятих на себе зобов'язань по договору та прийняття від іншої сторони договору коштів, сплачених на виконання зобов'язання відповідача за договором купівлі-продажу, передачею проданого позивачем майна відповідачеві, що підтверджується матеріалами справи. З цього слідує, що сторонами вчинились дії, які свідчать про схвалення угоди купівлі-продажу майна.

Таким чином, павільйон-магазин, загальною площею 45,2 кв.м., за адресою: м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 4А, придбано відповідачем у позивача за відплатним договором, який виконано сторонами в повному обсязі.

Доводи скаржника, що магазин-павільйон, який йому належить на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.09.2009 р. (а.с. 78 том 1) і павільйон-магазин "Мрія", придбаний відповідачем за договором купівлі-продажу, це різні об'єкти, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

17.06.2004 р. між Бориспільською міською радою (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В.В., реєстровий № 1926 (200-202 том 1), згідно умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка належить до земель несільського господарського призначення для комерційної діяльності під будівництво павільйону-магазину та знаходиться за адресою: м. Бориспіль Київської області вул. Привокзальна, 4А.

Відповідно до пункту 3 договору оренди землі на земельній ділянці об'єкти нерухомого майна не знаходяться.

Оскільки магазин-павільйон "Мрія" є тимчасовою спорудою за адресою: м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 4А, відповідно в договорі оренди земельної ділянки за вказаною адресою не зазначено про об'єкти нерухомого майна на земельній ділянці.

Погодження місця будівництва, а також всі погоджувальні документи для будівництва павільйону-магазину "Мрія" були надані для здійснення будівництва по вул. Головатого, вказана вулиця зазначена в свідоцтві про право власності на нерухоме майно позивача.

Позивачем отримано від КП "Виробниче управління комунального господарства" довідку № 37 від 03.04.2003 р. (а.с. 100 том 1), що спірний магазин-павільйон "Мрія" розташований за адресою вул. Привокзальна, 4А, у зв'язку з чим у договорі купівлі-продажу від 11.04.2003 р. адресою майна зазначено вул. Привокзальна, 4А.

Крім цього, згідно з копією накладної № 86 від 18.04.2003 р. позивачем передано відповідачеві магазин "Мрія", інв. № 520 (197-198 том 1).

Доводи позивача, що спірний магазин-павільйон "Мрія" має інв. № 524, не продавався відповідачеві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не доведено наявність у нього на момент продажу 11.04.2003 р. двох магазинів-павільйонів "Мрія" під різними інвентарними номерами за однією адресою: перетин вулиць Головатого та Привокзальної в м. Бориспіль в районі ж/д вокзалу, а різні інвентаризаційні номери можуть бути лише технічною опискою, яка, зважаючи на наявні докази в матеріалах справи, не спростовує доводи відповідача щодо належності йому на праві власності переданого за договором майна.

Різниця в площах майна, що зазначена в договорі купівлі-продажу від 11.04.2003 р. (45,2 кв.м.), дублікаті свідоцтва про право власності від 08.09.2009 р. (42,9 кв.м.), виходячи з системного аналізу всіх наявних доказів в матеріалах справи, не свідчить про наявність двох різних об'єктів, а є лише технічною опискою, що не може бути підтвердженням доводів позивача, і не спростовує факт набуття відповідачем права власності на майно.

Крім цього, на підтвердження своїх доводів щодо користування павільйоном-магазином "Мрія" з моменту укладення договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р., відповідачем надано копії договорів про постачання електроенергії № 1019 від 20.06.2003 р. з додатками, про постачання електроенергії № 1019 від 26.08.2011 р., копії звітів про використану електроенергію товариством з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" за період з 2005 р. по 2014 р., додаткову угоду до договору № 1214 від 01.06.2003 р. на охорону магазину "Мрія" та дислокацію об'єктів охорони (а.с. 101-187 том 1).

Щодо посилання позивача на свідоцтво про право власності від 08.09.2009 р., фактично таке свідоцтво є дублікатом свідоцтва про право власності від 27.03.2003 р., виданого на комплекс, який знаходиться за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Завокзальна, 5. Тобто, вказаним дублікатом свідоцтва підтверджується право власності ВАТ "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" на майновий комплекс, місцезнаходження якого: м. Бориспіль, вул. Завокзальна, 5.

Таким чином, позивачем не доведено існування іншого об'єкта за спірною адресою, ніж той, який було придбано відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р. Натомість позивачем подані належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 77, 78 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують володіння та користування майном, а також вчинення дій щодо його утримання на протязі тривалого проміжку часу.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідні доводи апелянта досліджувались та викладені у постанові Вищого господарського суду України від 26.04.2016 р. у справі № 911/3963/15 при перегляді постанови Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 р. та рішення господарського суду Київської області від 10.11.2015 р. про відмову у позові у справі за позовом приватного акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" до товариства з обмеженою відповідальністю "Бориспільсортнасіннєовоч" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Під час розгляду справи № 911/3963/15 судами встановлено правомірність укладення та виконання в повному обсязі договору купівлі-продажу від 11.04.2003 р., на підставі якого відповідач набув у власність павільйон-магазин "Мрія" площею 45,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 4А та те, що павільйон не є об'єктом нерухомого майна, а тому вказаними сторонами договору було укладено договір купівлі-продажу рухомого майна - павільйону.

Стосовно вартості майна слід зазначити, що згідно висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 76/16 від 06.12.2016 р., яка призначена та проведена під час розгляду даної справи (а.с. 71-88 том 2) магазин-павільйон "Мрія", розташований за адресою: м. Бориспіль, вул. Головатого (вул. Привокзальна, 4А), станом на час складання висновку є об'єктом нерухомості. Визначити проведення перебудов даного об'єкту за період з 11.04.2003 р. до теперішнього часу не вбачається можливим у зв'язку з не наданням сторонами по справі необхідних документів на здійснення перебудови будівлі магазину-павільйону "Мрія", розташованої по вул. Головатого (Привокзальна), 4А в м. Бориспіль, або технічних паспортів на будівлю, які б відображали виконані в ній зміни об'ємно-планувального рішення, геометричних розмірів, функціонального призначення тощо та через незабезпечення доступу до будівлі. Ринкова вартість магазину-павільйону "Мрія", який розташовано за адресою: м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 4А, станом на 01.12.2002 р. складала 25 256,00 грн.

В матеріалах справи наявна копія експертного висновку № 1/БФ/2 з оцінкою 19 330,00 грн. без врахування ПДВ з описовою частиною (93-129 том 3) до вказаних матеріалів долучено документи, які використовувались експертом для здійснення оцінки, а саме акт про оцінку вартості основних засобів, які підлягають відчуженню станом на 01.01.2003 р., де зазначено магазин "Мрія" з інвентаризаційним номером 524 з первісною балансовою вартістю 37 313,44 грн. та залишковою балансовою вартістю 30 190,68 грн. зазначений акт підписаний одноособово головним бухгалтером ОСОБА_8 та затверджений ОСОБА_4 Також додано техніко-економічне обґрунтування, яке підписане членами комісії головним агрономом ОСОБА_11., головним бухгалтером ОСОБА_8, економістом ОСОБА_10 та затверджено головою правління ОСОБА_4 При цьому, відповідно до умов оспорюваного договору купівлі-продажу майна загальна ціна продажу разом з ПДВ склала 23 220,00 грн.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ціна продажу павільйону станом на 01.12.2002 р., що визначена експертом у 2016 році, відповідає та приблизно рівна оцінці, що здійснена експертом у 2002 році.

Посилання апелянта на експертний висновок № 1/БФ/2 (а.с. 213 том 1), згідно якого оцінка об'єкту нерухомого майна на 01.12.2002 р. складала 519 330,00 грн., колегією суддів до уваги не приймається, оскільки експертний висновок не містить описової частини, у зв'язку з чим неможливо ідентифікувати об'єкт дослідження та метод експертного дослідження.

Отже, твердження позивача про те, що ціна магазину в договорі не відповідає реальній ринковій вартості спростовується матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу павільйону-магазину "Мрія" від 11.04.2003 р.

Стосовно поданих відповідачем заяв про застосування строку позовної давності (а.с. 89-98 том 1, 165-166 том 2), в якій заявник вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено по суті з підстав їх необґрунтованості, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 11.10.2018 р. у справі № 911/1352/16, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Бориспільське підприємство "Сортнасіннєовоч" на рішення господарського суду Київської області від 11.10.2018 р. у справі № 911/1352/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 11.10.2018 р. у справі № 911/1352/16 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 911/1352/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.02.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко