СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. Справа № 922/2221/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі судового засідання Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

прокурора - Набекало М.М., посвідчення №050104 від 25.06.2018 року.

1-го позивача - не з'явився;

2-го позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування» (вх. № 5Х /1-18).

на рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року у справі №922/2221/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Новікова Н.А.), повний текст якого складено 06.12.2018 року.

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону, м.Харків, в інтересах держави в особі:

1. Державного концерну Укроборонпром, м. Київ

2. Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування», м. Харків

до Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування», м. Харків

про стягнення заборгованості за договором № 25/1-15 на створення і передачу науково технічної продукції від 05.10.2015 у розмірі 184 763, 99 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року у справі №922/2221/18 позов задоволено повністю; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування» на користь Державного підприємства Харківський завод транспортного устаткування суму заборгованості 184 763,99 грн., яка складається з 117 018,00грн. основного боргу, 38 965,97 грн. збитки від інфляції, 8 886,96 грн. 3 % річних, 11 701,80 грн. - пені, 8 191,26 грн.- штрафу, а також витрати по сплаті судового збору 2771,46 грн.

Приватне акціонерне товариство «Харківський завод транспортного устаткування» з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року у справі №922/2221/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та підлягає скасуванню.

На момент звернення прокурора з позовом до господарського суду першої інстанції Державне підприємство «Харківський завод транспортного устаткування» було включено до списку оборонних підприємств, які підлягають передачі в управління Фонду державного майна України для здійснення приватизації, оскільки підприємство тривалий час не здійснювало випуск продукції військового призначення, припинило будь-яке виробництво та існує лише за рахунок розпродажу майна.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.

Позовну заяву підписано заступником військового прокурора Харківського гарнізону ОСОБА_1, проте у матеріалах справи не міститься доказів на підтвердження його повноважень для здійснення такого представництва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Слободін М.М., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.01.2019 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування» на рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року у справі №922/2221/18 залишено без руху; Приватне акціонерне товариство «Харківський завод транспортного устаткування» зобов'язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та йому роз'яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

28.01.2019 року на адресу Східного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування» надійшла заява (вх.№925) про усунення недоліків з додатком платіжного доручення №653 від 22.01.2019 року про сплату судового збору у сумі 2 343,00 грн, яка долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування» на рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року у справі №922/2221/18; учасникам справи встановлено строк до 11.02.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України; призначено справу до розгляду на 18.02.2019 року.

14.02.2019 року на адресу суду від першого позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області в справі без змін.

15.02.2019 року на адресу суду від відповідача надійшла заява (вх.1690), в якій останній просить відкласти розгляд справи на іншу дату та час у зв'язку з прийняттям ним участі у розгляді справи у іншому судовому засіданні.

Колегія суддів, розглянувши заяву відповідача від 15.02.2019 року, зазначає наступне.

Згідно ч.11 ст.270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В заяві про відкладення розгляду справи на іншу дату відповідач посилався на не можливість прибуття в судове засідання з причини необхідності його участі у іншій справі, однак, доказів на підтвердження вказаних в заяві обставин заявником не надано, а тому підстав для її задоволення не має.

Прокурор у судовому засіданні 18.02.2019 року просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

У судове засідання 18.02.2019 року представники 1-го, 2-го позивача та відповідач не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали від 28.01.2019 року сторонам у справі додано фіскальні чеки УДППЗ "Укрпошта" від 30.01.2019 року: №100, №096, №088 з яких вбачається, що Державний концерн «Укроборонром», Державне підприємство «Харківський завод транспортного устаткування» отримали копію ухвали 04.02.2019 року (а.с.99,96), Приватне акціонерне товариство «Харківський завод транспортного устаткування»-05.02.2019 року (а.с.97).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, вказану ухвалу суду від 28.01.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

05.10.2015 року між Державним підприємством «Харківський завод транспортного устаткування» та Приватним акціонерним товариством «Харківський завод транспортного устаткування був укладений договір на створення і передачу науково-технічної продукції № 25/1-15 у відповідності до п.п. 1.1, 1.2, 2.1, 2.2 якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати зумовлену технічним завданням замовника модернізацію робочої конструкторської документації, яка необхідна для доробки підйомної установки УПА-60Х стосовно переводу на монтажно-транспортну базу КрАЗ-63221-032, а замовник зобов'язується прийняти модифіковану робочу конструкторську документацію і оплатити її. Склад робіт, а також строк виконання встановлені «Календарним планом робіт».

Відповідно до додаткової угоди №1 від 19.11.2015 року строк виконання робіт встановлюється до 25.12.2015 року, а додатком № 3 сторони погодили конкретний перелік РКД, яка розробляється відповідно до умов договору № 25/1-15 від 05.10.2015 року.

Згідно з п. 4.2 договору № 25/1-15 від 05.10.2015 року після закінчення кожного етапу та закінчення роботи в цілому виконавець надає замовнику акт здачі- приймання виконаних робіт, який повинен бути підписаний замовником протягом 10 календарних днів з дати отримання або надана мотивована письмова відмова від його підписання в такий же строк. Якщо протягом 10 календарних днів акт здачі-приймання не підписаний та не надана мотивована відмова від підписання, то акт вважається таким, що підписаний.

За змістом п.п. 4.1, 4.3 договору № 25/1-15 від 05.10.2015 року вартість робіт договірна, встановлюється протоколом погодження договірної ціни у сумі 186 018,00 грн., в т.ч. ПДВ в сумі 31 003,00 грн.

Сторонами встановлені наступні умови оплати:

п. 4.3.1 для виконання робіт по договору замовник в строк протягом 30 (тридцяти) банківських днів після підписання договору перераховує на рахунок виконавця аванс у розмірі 50% від вартості робіт по договору. Сума отриманого авансу зараховується в загальну суму оплати за виконані роботи по договору.

п. 4.3.2 остаточний розрахунок за надані за договором послуги замовник здійснює шляхом перерахування грошових коштів протягом десяти банківських днів з моменту підписання обома сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт.

Відповідно до п. 9.7 договору - договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2016 року, а в частині виконання зобов'язань до повного їх виконання.

Згідно з виписки із банківського рахунку ДП «ХТЗУ», відповідач здійснив оплату вартості розробки робочої конструкторської документації в -12.01.2016 року - в сумі 69 000,00 грн.

На виконання умов договору між позивачем 2 та відповідачем підписано акт передачі-приймання виконаних робіт від 25.12.2015 року, згідно якого ДП «ХЗТУ» передало, а АТ «ХЗТУ» прийняло роботи по модифікації РКД підйомної установки УПА-60Х стосовно переводу на монтажно-транспортну базу КрАЗ-63221-032 (УПА-60ПХ). Роботи виконані у повному обсязі та прийняті відповідачем без будь-яких зауважень. Вказані акти підписані керівниками підприємств та скріплені відповідними печатками. Вартість виконаних ДП «ХЗТУ» робіт визначена в акті приймання в загальній сумі 186 018,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Військовий прокурор та позивач 2 посилаються на те, що в порушення прийнятих на себе за договором № 25/1-15 грошових зобов'язань, АТ «ХЗТУ» здійснило оплату вартості виконаних робіт по модернізації робочо-конструкторської документації частково на суму 69 000,00 грн., що є порушенням умов п. 4.3.2 договору, який встановлює обов'язком відповідача здійснити оплату вартості виконаної роботи протягом десяти банківських днів з моменту підписання акту приймання передачі.

Отже, станом на 30.07.2018 року за відповідачем рахується прострочена заборгованість перед ДП «ХЗТУ» в сумі 117 018,00 грн., у зв'язку з чим, стягненню з нього підлягає заборгованість в сумі 184 763, 99 грн., з яких: 117 018, 00 грн. сума основного боргу, 38 956, 97 грн. збитки від інфляції, 8 886, 96 грн. 3 % річних, 11 701, 80 грн. пеня, 8 191, 26 грн. штраф.

Відповідач зазначає, що між ним та позивачем 2 існують інші договірні відносини, в яких існує заборгованість позивача 2 перед відповідачем, а саме: за договором №3/35-11 по оренді комп'ютерного обладнання від 05.02.2011 року у розмірі 24 750,00 грн., за договором №8/20-16 від 16.06.2016 про виконання робіт по обробці деталей БТР у сумі 80 146,55 грн., за договором №8/22-16 від 06.07.2016 року про виконання робіт по обробці деталей БТР у сумі 31508,19, яка значно більша ніж розмір заборгованості за договором 25/1-15, у зв'язку з чим предмет позову щодо стягнення 117 018,00 грн. відсутній, оскільки відповідач звертався до позивача 2 з заявою про зарахування зустрічних позовних вимог, в якій просив позивача 2 зарахувати в якості заліку зустрічних однорідних вимог на суму 117 018,00грн.заборгованість за договорами: - №3/35-11 від 05.02.2011 року у розмірі 20 250,00грн., - №8/20-16 від 16.06.2016 року у сумі 80 146,55 грн., №8/22-16 від 06.07.2016 року у розмірі 16 621,45грн., а відтак на думку відповідача провадження по справі підлягає закриттю з підстав відсутності предмету позову.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов'язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, у випадках, передбачених законом, на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Ці повноваження прокурора закріплені також у статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до яких підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (мотивувальна частина рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № З-рп/99).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення державного концерну "Укроборонпром" від 29.12.2010 року № 1221 було утворено Державний концерн "Укроборонпром" (далі - Концерн) з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком. Вказане обумовлено метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами.

Згідно пункту 1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 року № 993, Концерн є державним господарським об'єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року № 1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром", функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

За змістом до ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

До переліку суб'єктів управління об'єктами державної власності, згідно зі статтею 4 вищевказаного Закону, відносяться, зокрема, державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" суб'єктами управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України; Державний концерн "Укроборонпром".

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності. Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади.

Таким чином, Концерн є суб'єктом, уповноваженим здійснювати функції держави щодо управління державним майном та управління підприємствами - учасниками об'єднання у оборонно-промисловому комплексі. При цьому спеціальними законодавчими актами Концерну надано право здійснювати повноваження та правомочності, пов'язані із реалізацією функцій держави, якими першочергово наділені виключно органи державної влади.

За цих обставин, враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об'єктами державної власності в оборонно - промисловому комплексі, інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб'єктів якого є державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

У свою чергу, ДП "Харківський завод транспортного устаткування", як підприємство, яке входить до складу ДП "Укроборонпром", є безпосереднім учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року по справі № 918/376/17.

Оскільки учасники Концерну, одним із яких є другий позивач, перебувають виключно в управлінні Державного концерну "Укроборонпром", та не можуть перебувати в управлінні будь-яких органів виконавчої влади (зокрема, міністерств), Концерн є належним позивачем щодо вимог, пов'язаних із відновленням прав держави у зв'язку із істотним порушенням відповідачем власних зобов'язань перед ДП "Харківський завод транспортного устаткування".

Невиконання або неналежне виконання умов договорів, укладених з ПАТ "Харківський завод транспортного устаткування" завдає збитків державному підприємству, а відтак і державі.

Вказані обставини є підставою для представництва військовою прокуратурою Харківського гарнізону в суді інтересів держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" та ДП "Харківський завод транспортного устаткування" у форм звернення до суду з цим позовом та участі прокурора в його розгляді.

Водночас, в порушення вимог п.п. 4, 10 "Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 №1040, ДК "Укроборонпром", ДП "Харківський завод транспортного устаткування" заходи представницького характеру щодо захисту порушених прав держави не здійснювали.

Вказана бездіяльність позивачів щодо судового захисту порушених інтересів держави, відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є підставою для представництва прокурором інтересів держави в судових органах шляхом пред'явлення відповідного позову.

На виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" військовою прокуратурою Харківського гарнізону було повідомлено позивачів про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прокурор правомірно та з дотриманням наданих законодавством повноважень звернувся до господарського суду з даним позовом в інтересах держави в особі позивачів.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до положень ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

У Статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору підряду, згідно якого та в силу ст. 837 ЦК України , що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами ч. 1 ст. 843, ст. 844 ЦК України у договорі підряду встановлюється ціна роботи або спосіб її визначення, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін.

Відповідно до ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Місцевий господарський суд вірно встановив, що на виконання умов договору позивачем 2 виконано роботи по модифікації РКД підйомної установки УПА-60Х стосовно переводу на монтажно-транспортну базу КрАЗ-63221-032 (УПА-60ПХ). Роботи виконані у повному обсязі та прийняті відповідачем без будь-яких зауважень. Вказані акти підписані керівниками підприємств та скріплені відповідними печатками. Вартість виконаних ДП «ХЗТУ» робіт визначена в акті приймання в загальній сумі 186 018,00 грн. з урахуванням ПДВ та що відповідач частково здійснив оплату вартості розробки робочої конструкторської документації в сумі 69 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не у повному обсязі виконано взяті на себе зобов'язання за договором № 25/1-15 від 05.10.2015 року в частині своєчасної та повної оплати вартості виконаних позивачем 2 робіт, у зв'язку з чим, за відповідачем обліковується заборгованість оплати вартості робіт в сумі 117 018,00 грн.

Господарський суд першої інстанції правомірно відхилив твердження відповідача про здійснення між сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 117 018,00 грн.

Так, відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна/коштів боржника.

При цьому, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати певним умовам, зокрема: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобовязанням є кредитором за другим); бути однорідними, тобто зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду (гроші, однорідні речі); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; ясними (відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання), тобто тільки за умови безспірності наявності між сторонами зобов'язань може бути проведене зарахування зустрічних однорідних вимог.

Матеріалами справи підтверджений той факт, що між позивачем 2 та відповідачем укладено договори №3/35-11 по оренді комп'ютерного обладнання від 05.02.2011 року, №8/20-16 від 16.06.2016 року про виконання робіт по обробці деталей БТР та №8/22-16 від 06.07.2016 року про виконання робіт по обробці деталей БТР.

Так, згідно п.п. 1.1, 3.1, 3.2 договору №3/35-11 по оренді комп'ютерного обладнання від 05.02.2011 року, за даним договором відповідач надає у тимчасове користування позивачу 2 майно визначене договором, а позивач 2 зобов'язується виплатити орендну плату у розмір 660,00грн. з ПДВ за останній місяць строку дії оренди в строк не пізніше 1 дня, попередньому дню передання майна; відповідачем надано докази, які підтверджують виконання даного договору.

За змістом п.п 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 договору №8/20-16 від 16.06.2016 про виконання робіт по обробці деталей БТР, за договором позивач 2 доручає, а відповідач зобов'язується виконати роботи, вартість та обсяг яких визначається в специфікації, разом з цим остаточний розрахунок здійснюється виходячи з суми виплаченого авансу, часткового розрахунку і погодженої ціни на роботи; відповідачем надані докази щодо виконання вказаного договору, а саме: специфікації та акти виконаних робіт підписані сторонами без зауважень.

Згідно п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 договору №8/22-16 від 06.07.2016 про виконання робіт по обробці деталей БТР, позивач 2 доручає а відповідач зобов'язується виконати роботи по виготовленню виробів із матеріалу позивача 2 згідно специфікацій, загальна вартість продукції складає 90 531,90 грн. з ПДВ, при цьому остаточний розрахунок здійснюється виходячи з суми виплаченого авансу, часткового розрахунку і погодженої ціни на роботи; відповідачем надані до матеріалів справи докази, які підтверджують виконання вказаного договору.

Разом з тим, відповідно до заяви про залік зустрічних однорідних вимог №788 від 02.07.2018 року, відповідач вказує на наявність у позивача 2 заборгованості перед відповідачем у сумі 136404,74грн. за договором №3/35-11 по оренді комп'ютерного обладнання від 05.02.2011 року у розмірі 24 750,00грн., за договором №8/20-16 від 16.06.2016 року про виконання робіт по обробці деталей БТР у сумі 80 146,55 грн., за договором №8/22-16 від 06.07.2016 року про виконання робіт по обробці деталей БТР у сумі 31508,19 грн.

Господарський суд першої інстанції вказав на те, що відповідачем в порушення ст. 74 ГПК України та 601 ЦК України, не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини настання строку виконання вимог згідно договорів №8/22-16 від 06.07.2016 року, №8/20-16 від 16.06.2016 року та №3/35-11 від 05.02.2011 року, а відтак відсутні підстави для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ПАТ "Харківський завод транспортного устаткування" №788 від 02.07.2018 року в порядку визначеному ст. 601 ЦК України та дійшов вірного висновку, що заборгованість щодо оплати вартості виконаних робіт згідно з договором №25/1-15 в розмірі 117 018,00 грн. підтверджена матеріалами справи, законодавчо обґрунтована, та задовільнив ці вимоги.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 11 701,80 грн. пені та 8 191,26 грн. штрафу, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пункту 6.4 договору №25/1-15 від 05.10.2015 року у випадку несвоєчасної оплати замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожний день невиконання/затримки, але не більш 10% від суми грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державних підприємств оборонно-промислового комплексу.

Колегія суддів перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» правомірність нарахування позивачем пені та штрафу, враховуючи п. 6.4 спірного договору, яким сторони погодили таку відповідальність, як нарахування пені у розмірі не більше 10% від суми простроченого платежу, та приймаючи до уваги те, що відповідач прострочив оплату вартості виконаних робіт згідно договору, зазначає, що господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 11 701,80 грн. та штрафу у розмірі 8 191,26 грн. є обґрунтованими та задовільнив їх.

Щодо нарахування інфляційних у розмірі 38 965,97грн. та 3% річних у розмірі 8 886,96 грн., розрахованих з 13.01.2016 року до 30.07.2018 року, слід зазначити наступне.

Згідно вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» нарахування інфляційних у розмірі 38 965,97грн. та 3% річних у розмірі 8 886,96 грн., розрахованих з 13.01.2016 року до 30.07.2018 року зазначає, що господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дані нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та задовільнив їх.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський завод транспортного устаткування» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.11.2018 року у справі №922/2221/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.02.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін

Суддя В.С. Хачатрян