ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 904/288/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В.(головуючий), Львова Б.Ю. та Селіваненка В.П.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "МДС"

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2018 (головуючий суддя - Антонік С.Г., судді Дармін М.О., Іванов О.Г.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва "Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Позивач)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "МДС" (далі - Відповідач)

про стягнення штрафних санкцій у сумі 3 597 329,51 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про стягнення штрафних санкцій у сумі 3 597 329,51 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2018 (суддя Євстигнеєва Н.М.) у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до моменту набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/14768/18 відмовлено.

Відповідач оскаржив зазначену ухвалу господарського суду Дніпропетровської області в апеляційному порядку і просив скасувати її в частині відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та прийняти нове рішення про зупинення провадження у справі № 904/288/18.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2018 апеляційну скаргу повернуто скаржнику без розгляду з підстав, передбачених пунктом 4 частини п'ятої статті 260 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що нормами ГПК України не передбачена можливість оскарження ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі окремо від рішення суду.

Відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить зазначену ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2018 скасувати, а клопотання про зупинення провадження у справі № 904/288/18 задовольнити у повному обсязі.

Згідно з доводами Відповідача, викладеними в касаційній скарзі: ухвала суду першої інстанції стосується питання зупинення провадження у справі, а відтак відповідно до пункту 12 частини першої статті 255 ГПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку. Окрім того, відповідач посилається на те, що забезпечення принципу рівності всіх учасників справи, закріплене в статті 129 Конституції і можливе шляхом забезпечення апеляційного оскарження як ухвали про зупинення провадження у справі, так і ухвали про відмову в зупиненні провадження у справі. Водночас відповідач, посилаючись на висновки, викладені в рішенні Конституційного суду України від 27.01.2010 та постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 711/5912/17, вважає, що оскарженню підлягають також і ті рішення, оскарження яких прямо не передбачено законом, а відтак, оскільки ГПК України не передбачено прямих обмежень, щодо апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2018 підлягає оскарженню.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та просив оскаржувану ухвалу апеляційного суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіривши правильність застосування апеляційним господарським судом норм процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 255 ГПК України, є вичерпним.

Системне тлумачення статті 255 ГПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого господарського суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення зі справи.

Предметом апеляційного оскарження, як установлено в оскаржуваній ухвалі суду апеляційної інстанції, є ухвала місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, яка не передбачена переліком, наведеним у статті 255 ГПК України.

З огляду на викладене апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена ухвала місцевого господарського суду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції та правомірно повернув подану Відповідачем апеляційну скаргу без розгляду відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 260 ГПК України.

Отже, враховуючи наведене, доводи скаржника щодо порушення господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного провадження.

Відповідач у контексті рішень Конституційного Суду України і практики Європейського суду з прав людини посилається на порушення судом апеляційної інстанції основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи і рівності усіх учасників судового процесу.

Водночас право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.1979, п. 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.1996, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Згідно з частиною першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанцій - без змін як такої, що ухвалена з додержанням норм процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2018 зі справи № 904/288/18 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об'єднання "МДС" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко