ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2019

Справа № 910/13315/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом          Національного банку України

до          1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант"

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача –

Кіф’як Іван Тарасович

про                     визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності

за участю представників:

від позивача:                     Порало Т.І., Звада Р.В.,

від відповідача 1:           Сич О.Ю.,

від відповідача 2:            не з'явився

від третьої особи:           не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний банк України (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (відповідач 2) про:

визнання недійсним договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008;

зобов’язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач 1, укладаючи оспорюваний договір № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги допустив порушення Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001 та умов договору про управління, у зв’язку із чим позивач стверджує, що є підстави для визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2018 прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 25.10.2018.

В судовому засіданні 25.10.2018 відкладено підготовче засідання на 27.11.2018 про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання та відповідачу 2 направлено ухвалу про виклик в підготовче засідання.

07.11.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" проти позову заперечує, посилаючись на те, що згідно із рішеннями № 255 від 25.05.2015 та № 414 від 05.08.2015 Національним банком України було надано дозвіл на проведення продажу активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" за ціною останнього аукціону, за якою і було здійснено реалізацію активів. Відповідачем зазначено, що при укладенні оскаржуваного договору не було порушено порядку визначення ціни реалізації активів, встановленого Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001. Також, в обґрунтування заперечень відповідач 1 зазначив, що позивачем не наведено у позовній заяві, чим саме порушуються його права та інтереси, за захистом яких він звертається до суду.

07.11.2018 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив на позов. У відзиві на позов, обґрунтовуючи заперечення на позов, Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" посилається на те, що рішенням НБУ № 414 від 05.08.2015 Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (відповідачу 1) було надано дозвіл на проведення продажу активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у порядку передбаченому главою 10 розділу VI Положення зі зменшенням вартості активів на 30%, а у випадку не продажу на повторних торгах з можливістю продажу фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону. Також, в обґрунтування своїх заперечень, відповідач 2 посилається на те, що при вчиненні оспорюваного правочину сторонами дотримано вимог ст. 203 ЦК України та відсутність порушень прав Національного банку України.

13.11.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів.

26.11.2018 через відділ діловодства суду відповідачами подані заперечення на відповіді на відзиви.

В судовому засіданні 27.11.2018 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 10/13315/18 на 30 днів, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 18.12.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 залучено до участі у справі Кіф’яка Івана Тарасовича як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

В судовому засіданні 18.12.2018 суд, розглянувши заяву позивача про уточнення позовних вимог, подану до суду 17.12.2018, прийшов висновку про наступне.

У своїй заяві позивач зазначає, що з метою уточнення пункту 2 позовних вимог, позивач вважає за необхідне деталізувати перелік документів, отриманих відповідачем 2 від відповідача 1 згідно договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) та в порядку реституції вимагає повернути документи згідно переліку, наведеного у даній заяві у кількості 137 найменувань.

Судом встановлено, що подана позивачем заява по своїй суті є заявою про зміну предмету позову.

У відповідності до ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Заява позивача щодо уточнення пункту 2 позовних вимог (зміни предмету позову) відповідає приписам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку із чим, прийнята судом до розгляду та розгляд справи в частині вимог заявлених у пункті другому прохальної частини позовної заяви здійснюватиметься судом у редакції заяви про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову).

В судовому засіданні 18.12.2018 судом відкладено підготовче засідання на 22.01.2019, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

22.01.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М".

В судовому засіданні 22.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.02.2019, про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

Представники позивача в судовому засіданні 07.02.2019 надали пояснення по суті позовних вимог, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача надав пояснення по суті своїх заперечень, проти позову заперечив.

В судовому засіданні 22.01.2019 оголошено перерву з розгляду справи по суті до 07.02.2019.

Представник позивача в судовому засіданні 07.02.2019 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача 2 в судове засідання 07.02.2019 не з’явився. Про розгляд справи відповідач 2 був повідомлений ухвалою суду від 22.01.2019, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення №474.

Представник третьої особи в судове засідання 07.02.2019 не з’явився. Про розгляд справи третя особа була повідомлена ухвалою суду від 22.01.2019.

В судовому засіданні 07.02.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2009 постановою правління Національного банку України №713 "Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" прийнято рішення з 07.12.2009 відкликати банківську ліцензію у АБ "Банк регіонального розвитку" та ініційовано процедуру ліквідації банку.

20.11.2013 між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" (установник управління, сторона 1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (управитель сторона 2) та Національним банком України (сторона 2) було укладено договір про передавання в управління непроданих активів (надалі – договір управління), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за №3960.

Відповідно до п. 1.1 договору управління, установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов'язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигоднабувачів) та розрахунки з якими не проведені.

Згідно із п.1.2 договору управління, управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України.

За змістом п.п. б п. 2.2 договору управління управитель зобов'язується здійснювати належне та ефективне управління активами особисто та виключно в інтересах вигодонабувачів.

Управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором (п. 2.4 договору управління).

У відповідності до п 2.5 договору управління, Національний банк України зобов'язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодонабувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до Національного банку України відповідного звернення управителя.

Національний банк України має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодо набувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України (п. 2.6 договору управління).

Згідно із п. 3.1 договору управління, передавання активів від установника управління управителю здійснюється за актом про приймання-передавання, у якому зазначається назва боржника, вид активу, його балансова вартість, вартість відповідно до виконавчих документів та за результатами незалежної оцінки, якщо така визначалася, перелік документів, які підтверджують право власності на активи, є підставою для стягнення коштів (договори, векселі тощо), свідчать про проведену установником управління претензійно-позовну роботу.

У відповідності до п. 4.1 договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

Цей договір вважається укладеним з моменту підписання і діє протягом 3 (трьох) років. У разі якщо на дату закінчення дії договору інший управитель Національним банком України не визначений, термін дії договору продовжується до моменту передачі активів новому управителю ( п.п. 9.1, 9.5 договору управління).

В додатку №1 до договору управління сторонами погоджено перелік непроданих активів, що передаються в управління іншій юридичній особі, відповідно до якого визначено передачу управителю прав кредитора за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб - боржників банку у кількості 88 договорів загальною сумою вимог у розмірі 87 731 589,17 грн., в тому числі за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, укладеними між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Кіф’яком Іваном Тарасовичем.

30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (управитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (новий кредитор) було укладено договір №027 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 (надалі – договір відступлення), відповідно до умов якого управитель передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Кіф’яком Іваном Тарасовичем (позичальник). Згідно із кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 203000,00 грн.

Відповідно до п.п. 1.1.1 п. 1.1 договору відступлення, одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором управитель (банк) відступає, а новий кредитор набуває усі права сторони договору та стає кредитором (заставодержателем, іпотекодержателем) за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов’язань позичальника, включаючи договору застави обладнання від 28.01.2008, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорець М.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №238.

Згідно із п.п. 1.2.1 договору відступлення встановлено, що на день укладення даного договору розмір зобов’язань позичальника за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 складає 630689,13 грн.

За змістом пункту 1.2. договору відступлення, за цим договором відступлення права вимоги за кредитним договором розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існуватимуть на момент відступлення права вимоги: право вимоги на суму основного зобов’язання по кредиту на момент відступлення права вимоги, суму нарахованих процентів за користування кредитом, пені та штрафів у разі їх нарахування та відсотків за користування кредитом у розмір та у терміни, передбачені кредитними договорами, а також на право вимоги виконання позичальником будь-яких інших обов’язків, передбачених кредитними договорами.

Пунктом п. 1.6 договору відступлення передбачено, що відступлення права вимоги за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 (отриманого управителем на підставі договору про передавання в управління непроданих активів, укладеного 20.11.2013 між банком, управителем та НБУ) здійснюється на платній основі за ціною 9500,00 грн.

Після підписання цього договору новий кредитор на протязі одного місяця перераховує управителю грошові кошти в сумі 9500,00 грн. на накопичувальний рахунок №1 в Головному управління НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього договору (пп.1.6.1. п. 1.6.).

Право вимоги до позичальника за кредитним договором виникає у нового кредитора одразу після укладення даного договору (пп.1.6.2. п. 1.6.).

Згідно із актом приймання-передачі до договору відступлення від 30.09.2015, на виконання договору відступлення 30.09.2015, відповідачем 1 – Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" було передано, а відповідачем 2 – Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" прийнято документи за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, а саме: оригінал кредитного договору №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 з усіма додатковими договорами, змінами та доповненнями; договори забезпечення, а також додаткові угоди до вказаних договорів; усі інші документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника; документи, що пов’язані із виконанням кредитного договору.

Заявляючи даний позов, позивач посилається на те, що на Національний банк України згідно із приписів Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"покладено функції розпорядчого органу з організації ліквідаційної процедури Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" та функцій з нагляду та контролю за перебігом ліквідаційної процедури та ефективної роботи ліквідатора та Управителя, що дає безпосереднє право оскаржувати правочини Управителя по відчуженню активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", вчинених всупереч положенням чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач 1, укладаючи оспорюваний договір про відступлення права вимоги № 027 від 30.09.2015, допустив порушення Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001 та умов договору про управління від 20.11.2013, у зв’язку із чим відчуження спірного активу було здійснено за нижчою вартістю ніж було погоджено НБУ, що є підставою для визнання договору недійсним.

Також, у відповіді на відзив позивачем було зазначено, що всупереч статті 24 Закону України "Про іпотеку", договір про відступлення права вимоги № 027 від 29.09.2015 нотаріально не посвідчений, що свідчить про його невідповідність чинному законодавству.

Також, відповідно до положень статті 216 ЦК України позивач просить суд застосувати наслідки недійсності договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), а саме зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 (у редакції заяви про уточнення (зміну) предмету позову).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено судом вище, 30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (управитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (новий кредитор) було укладено договір №027 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, відповідно до умов якого ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" передав права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" прийняв всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, укладеними між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Кіф’яком Іваном Тарасовичем (позичальник).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У відповідності до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними.

Як вже зазначено судом вище, між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" (установник управління, сторона 1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (управитель сторона 2) та Національним банком України (сторона 2) було укладено договір про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013, відповідно до умов якого Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" передано в управління Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель прийняв в управління активи і зобов'язався вжити всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору, в тому числі за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Кіф’яком Іваном Тарасовичем.

Як вбачається зі матеріалів справи, ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" звернулось до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду з листом-погодженням №06/06-2014 від 06.06.2014 щодо одержання попереднього погодження на продаж активів, в якому ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" просило надати попереднє погодження на відчуження активів, переданих в управління за договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов’язання фізичних та юридичних осіб за кредитним договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеним ТОВ "Приват-Консалтинг" станом на 14.05.2014.

Листом вих. №55-013/34115 від 01.07.2014 позивач повідомив ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (відповідача 1) про те, що продаж активів банку, зокрема майнових прав за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному главою 10 розділу VI Положення №369, у зв’язку з чим повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження порядку продажу активів банку, наданий листом вих. №06/06-2014 від 06.06.2014.

Згодом, листом №18/07-2014 від 18.07.2014 відповідач 1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду з листом-погодження щодо одержання попереднього погодження на продаж активів, відповідно до якого звертав увагу на те, що визначений приписами главою 10 розділу VI Положення №369 порядок продажу активів встановлює відповідні вимоги до їх продажу ліквідатором, а не управителем, та просив надати попереднє погодження на відчуження активів, переданих в управління за договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов’язання фізичних та юридичних осіб за кредитним договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеним ТОВ "Приват-Консалтинг" станом на 14.05.2014.

Листом вих. №55-012/46775 від 22.08.2014 Національний банк України повідомив ТОВ "Дельта М" про те, що для погодження комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем відчуження майна активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" управителю необхідно подати до Національного банку України документи відповідно до вимог глави 10 розділу VI Положення №369, у зв’язку з чим вдруге повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження відчуження майна.

ТОВ "Дельта М" керуючись пунктом 2.5, 4.1 договору управління, у відповідності до пункту 10.7 глави 10 та пункту 13.11 глави 13 розділу VI Положення№369, звернулось до Начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду із відповідною заявою вих. № 10/825-Д від 13.11.2014 про надання погодження на продаж переданих в управління ТОВ "Дельта М" майнових прав, боргових зобов’язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами (переданого в управління кредитного портфелю АБ "Банк регіонального розвитку") у кількості 88 одиниць, до якої було додано: висновок управителя про порядок, склад, умови та строки продажу; інформацію про майно (активи), яке пропонується для продажу; звіт про оцінку майнових прав – боргових зобов’язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами; рецензію на звіт про оцінку майнових прав – боргових зобов’язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами.

27.01.2015 ТОВ "Дельта М" (відповідач 1) звернувся до позивача із заявою щодо уточнення кількості активів та погодження способу продажу активів, у відповідності до якої враховуючи погашення за час погодження заборгованості за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 на підставі п. 4.1 договору управління просив надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у наступному порядку:

- здійснити продаж боргових зобов'язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 2 802 119,00 грн. (враховуючи сумарну вартість кожного кредитного договору визначену TOB "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 10.11.2014);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться провести повторний продаж боргових зобов'язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 483,30 грн. (враховуючи зменшення вартості кожного кредитного договору на 30 відсотків від вартості визначеної TOB "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 10.11.2014);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов'язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною активу визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни визначеної TOB "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 10.11.2014).

Згідно звіту про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов’язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеного оцінювачем ТОВ "Приват-Консалтинг" станом на 31.03.2015, було визначено, що ринкова вартість об’єкта оцінки – майнових прав на боргові зобов’язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 86 одиниць, без урахування ПДВ, становить 1 961 476,00 грн.

Оскільки, Національним банком України понад 6 місяців не приймалось рішення про надання погодження на продаж активів АБ "Банк регіонального розвитку", термін дії звіту про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" здійснений TOB "Приват-Консалтинг" 10.11.2014 сплив, у зв'язку з чим TOB "Приват-Консалтинг" було проведено повторну оцінку вартості майнових прав - боргових зобов'язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць станом на 31.03.2015, вартість яких склала 1 961 476,00 грн.

29.04.2015 у зв’язку з виготовленням нового звіту про оцінку активів, відповідач 2 звернувся до позивача із заявою від 28.04.2015 щодо внесення змін до погодження способу продажу активів у зв'язку з проведенням нової оцінки, яким зокрема просило надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у наступному порядку:

- здійснити продаж боргових зобов'язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 476,00 грн. (враховуючи сумарну вартість кожного кредитного договору визначену TOB "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться провести повторний продаж боргових зобов'язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 373 033,20 грн. (враховуючи зменшення вартості коленого кредитного договору на 30 відсотків від вартості визначеної TOB "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов'язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною активу визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30 % менша від ринкової ціни визначеної ТОВ "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015).

Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України від 25.05.2015 №255 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" вирішено:

- погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб'єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 1 639 013,00 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом, проведення аукціону. У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону;

- відмовити у погоджені відчуження майнових прав за кредитними договорами: Арбузов О.Є. договір від 05.12.2006 №27/10-7211, Іванова Т.І. договір від 15.12.2003 №27/10-7101, Молодик С.Г. договір від 01.11.2007 №27/10-912П та договір від 25.12.2007 №27/10-930А, Рязанцевої О.Л. договір від 29.12.2006 №27/10-746А, Хавченко Д.В. договір від 31.07.2008 №27/10-997П, Цигічко С.П. договір від 20.12.2005 №11/02-814-КІ, Тарасенко В.М. договір від 22.06.2007 №11/03-28, Терешків М.Т. договір від 12.03.2007 №20/Б.в., Яковенко А.В. договір від 14.12.2006 №14/10-191.

10.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (замовник) та Українською універсальною товарною біржею (виконавець) було укладено договір-доручення №100 на проведення аукціону, відповідно до якого сторони зобов’язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку "Банк регіонального розвитку", а саме: лот №1 – майнові права на боргові зобов’язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 76 одиниць, з початковою ціною продажу у розмірі 1 639 013,00 грн. (без урахування ПДВ).

В газеті "Голос України", випуск за 13.06.2015 №104 (6108), та в газеті "Експрес об'ява", випуск за 12.06.2015 №22 (5079), було опубліковано оголошення щодо проведення 30.06.2015 аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 1639 013,00 грн.

30.06.2015 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол №1 про хід аукціонних торгів які не відбулися, відповідно до якого визначено, що торги по лоту №1 не відбулись в зв'язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

В газеті "Голос України", випуск за 03.07.2015 №117 (6121), та в газеті "Експрес об'ява", випуск за 03.07.2015 №25 (5082), було опубліковано оголошення щодо проведення 20.07.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 1147309,10 грн.

20.07.2015 року Українською універсальною товарною біржею складено протокол №1 про хід аукціону торгів які не відбулися (копія додається), згідно якого вказано, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв'язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

15.06.2015 ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" звернулось до позивача з відповідною заявою від 12.06.2015, якою просило надати погодження, щодо продажу майна (активів) АБ "Банк регіонального розвитку" у кількості 10 одиниць, у продажу яких було відмовлено рішенням НБУ № 255 від 25.05.2015.

05.08.2015 Національним банком України прийнято рішення № 414 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", яким зокрема вирішено: "1. Погодити Управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб'єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 322 463,00 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 10 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом. Управителя від 12.05.2015, шляхом, проведення аукціону.

У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, Управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону".

12.08.2015 між ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Українською універсальною товарною біржею був укладений договір-доручення № 14/1 на проведення аукціону, предметом якого є продаж майна, що належить АБ "Банк регіонального розвитку", порядок продажу якого погоджений рішенням НБУ № 414 від 05.08.2015, а саме: "лот № 1 - Майнові права на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 10 одиниць, без урахування ПДВ".

14.08.2015 в газеті "Експрес об'ява" № 31 (5088) та 15.08.2015 в газеті "Голос України" № 150 (6154) були опубліковані оголошення, щодо проведення 01.09.2015 аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 322 463,00 грн.

01.09.2015 Українською універсальною товарною біржею був складений протокол № 1 про хід аукціону торгів які не відбулися, згідно якого вказано, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв'язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

04.09.2015 в газеті "Експрес об'ява" № 34 (5091) 05.09.2015 в газеті "Голос України" №164 (6168) були опубліковані оголошення, щодо проведення 21.09.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 225 724,10 грн.

Українською універсальною товарною 21.09.2015 біржею був складений протокол № 1 про хід аукціону торгів які не відбулися, згідно якого вказано, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв’язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

Пунктом 2 договору управління встановлено обов’язок управителя у своїй діяльності дотримуватися вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, зокрема, Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001.

Відповідно до п. 10.10 глави 10 розділу VI Положення № 369 - ліквідатор має право прийняти рішення про повторний продаж активу на аукціоні (за конкурсом), якщо актив не було продано на попередніх торгах, зі зменшенням його початкової ціни, але не більше ніж на 30 відсотків, без повторного погодження з Національним банком.

Як встановлено судом вище, рішенням Національного банку України від 25.05.2015 №255 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", надано ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" погодження на продаж 76 активів, в порядку передбаченому главою 10 розділу VI Положення, зі стартовою ціною аукціону не нижчою 1 639 013,00 грн. та у випадку не реалізації на перших торгах з можливістю провести повторний аукціон зі зменшенням вартості активів на 30%, а у випадку не продажу й на повторних торгах з можливістю продажу фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону.

Також, рішенням Національного банку України № 414 від 05.08.2015 ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" надано погодження на продаж 10 активів, в порядку передбаченому главою 10 розділу VI Положення, зі стартовою ціною аукціону не нижчою 322 463,00 грн. та у випадку не реалізації на перших торгах з можливістю провести повторний аукціон зі зменшенням вартості активів на 30%, а у випадку не продажу й на повторних торгах з можливістю продажу фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону.

Рішеннями Національного банку України № 255 від 25.05.2015 та № 414 від 05.08.2015 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" визначено, що про здійснення Управителем безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону у разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку".

Оскільки, активи Банку – права вимоги за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008, не були реалізовані на першому та повторному (з уцінкою на 30%) аукціонах, 30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" було укладено договір №027 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008.

У Звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов'язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015, складеному ТОВ "Приват-Консалтинг", вартість майнових прав (позичальник – Кіф’як Іван Тарасович) визначена у розмірі 13446,00 грн.

При цьому, визначення вартості активу, за договором відступлення, по якій було реалізовано актив Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", здійснювалось відповідно до рішень НБУ № 255 від 25.05.2015, № 414 від 05.08.2015 та п. 10.10 глави 10 розділу VI Положення за ціною не нижче останнього аукціону з врахуванням зниження вартості на 30%, а саме:

згідно договору №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008: початкова ціна 13446,00 грн., мінімальна вартість з урахуванням зниження вартості 30% - 9421,20 грн., вартість продажу активу 9500,00 грн.;

З огляду на викладене, враховуючи вказану у Звіті від 31.03.2015 вартість майнових прав за кредитним договором №3-Ф08-ІВ від 28.01.2008 та ціну їх фактичного відчуження за оспорюваним договором відступлення, суд доходить висновку, що відступлення права вимоги відбулося в межах допустимої уцінки прав, встановлених Положенням № 369 у зв’язку з нереалізацією активів на попередніх торгах, тобто, не нижче ніж на 30%, що в свою чергу не потребує повторного погодження з Національним банком України.

З урахуванням наведеного, посилання позивача на те, що при укладенні договору №027 відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 активи банку були відступлені за значно нижчою ціною, ніж було погоджено Національним банком України та такою, що не відповідала оціночній вартості згідно із Звітом про оцінку, є необґрунтованими та спростовуються встановленими вище обставинами.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, в період з 11.07.2016 по 15.07.2016 Національним банком України була проведена планова перевірка, за результатами проведення якої складено довідку з перевірки діяльності TOB "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", якому передано в управління непродані активи Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" за період з 01.11.2014 до 01.07.2016.

Згідно із вказаною довідкою, про наявність порушень процедури продажу активів, визначеної Положенням, рішеннями Національного банку України № 255 від 25.05.2015 та № 414 від 05.08.2015 комісією Національного банку України не вказано.

Щодо посилань позивача на те, що договір № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) не містить умов визначених рішенням Національного банку та Положенням щодо моменту переходу права вимоги за кредитними договорами, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10.13 Положення, ліквідатор здійснює передавання майна (активів) покупцям після надходження коштів на накопичувальний рахунок або в касу банку. Ліквідатор передбачає таку умову в договорах про купівлю-продаж.

Рішеннями НБУ № 255 від 25.05.2015 та № 414 від 05.08.2015 "Про відчуження TOB "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", надано погодження на відчуження Управителем майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку".

Зазначеними рішеннями визначено виключно умову, щодо вартості продажу активу, а саме: "У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, Управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону).

Отже, в рішеннях НБУ № 255 від 25.05.2015 та № 414 від 05.08.2015 не зазначено необхідності включення в договір цесії умови щодо моменту переходу права вимоги.

Аналогічної вимоги для управителя не встановлено а ні вказаним Положенням №369, а ні зазначеними Національного банку України.

Окрім того, не зазначення цієї умови в оспорюваних договорах не є підставою для визнання їх недійсними.

З приводу доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, на необхідність нотаріального посвідчення договору відступлення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Пунктами 2, 4 частиною 1 статті 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом

Тобто, оскільки кредитний договір, укладений в простій письмовій формі, правочин щодо відступлення прав за таким договором в силу статті 513 ЦК України, має бути вчинений в тій самій формі, що й кредитний договір, за яким відступається право вимоги.

Таким чином, позивач без врахування вимог статті 513 ЦК України помилково зазначає, що оскаржуваний договір відступлення права вимоги за кредитним договором має бути нотаріально посвідчений, оскільки сам кредитний договір, по якому відступлено право вимоги укладений у простій письмовій формі.

При цьому, частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема заставою.

Згідно зі ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. (ч. 1 ст. 576 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про заставу" предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Згідно із ст. 13 Закону України "Про заставу" договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов'язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

При цьому, договір застави укладається окремим правочином з метою забезпечення виконання основного зобов'язання. Під "основним зобов’язанням" слід розуміти кредитний договір.

Враховуючи зазначене, посилання позивача, про те, що за договором № 027 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 було здійснено відступлення прав за договором застави є необґрунтованими, оскільки відступлення прав відбувалось саме за основними зобов'язанням, тобто кредитним договором.

З урахуванням наведеного, позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору № 027 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 недійсним.

Водночас, за змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ГПК України).

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача, у даному випадку стосовно визнання недійсним договору має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Таким чином, саме на Національний Банк України як позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Посилаючись на порушення оспорюваним договором своїх прав та інтересів як органу, наділеного розпорядчими та контролюючими повноваженнями, позивач посилається на те, що Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим Постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001, Законом України "Про банки і банківську діяльність" на Національний банк України покладено функції розпорядчого органу з організації ліквідаційної процедури Банку та функцій з нагляду та контролю за перебігом ліквідаційної процедури та ефективної роботи ліквідатора та Управителя, що дає безпосереднє право оскаржувати правочини Управителя по відчуженню активів Банку, вчинених всупереч положенням чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства щодо повноважень Національного банку України як контролюючого органу, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії).

Крім того, позивач вказує на те, що входить до переліку вигодонабувачів, наведеному у додатку № 2 до договору про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013, з вимогами п’ятої черги задоволення у розмірі 44790784,57 грн.

Однак, сама по собі наявність у Національного банку України охоронюваного законом інтересу, як вигодонабувача, не може бути покладена в основу позовних вимог про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги, укладеного між відповідачами.

При цьому, у розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Таким чином, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, враховуючи зміст договору управління, судом встановлено, що в розділі 7 договору управління сторони погодили, що несуть відповідальність за невиконання зобов’язань за цим договором відповідно до вимог законодавства України і цього договору.

Так, у пунктах 7.2, 7.3 договору управління передбачено, що управитель несе відповідальність за збитки, завдані вигодонабувачам унаслідок неефективного управління активами, а також вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень. У цьому разі Національний банк України вимагає від управителя відшкодування завданих ним вигодонабувачам збитків.

Управитель сплачує Національному банку України штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у разі порушення пункту 4.1 цього договору, а також за кожний випадок несвоєчасного надання Національному банку України щомісячної інформації про вжиті заходи щодо управління активами, надходження коштів їх від їх управління, стан розрахунків з вигодонабувачами, а також несвоєчасного надання інформації за Національного банку України.

З урахуванням наведеного та умов 7.2, 7.3 договору управління, враховуючи встановлені межі відповідальності відповідача 1 перед Національним банком України, за висновками суду заявлена позивачем вимога про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача.

Щодо заявленої вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та зобов’язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Частиною 3 статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

При цьому, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним (п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009.

Враховуючи вище наведене, оскільки судом встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору № 027 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), з урахуванням того, що вимога про зобов’язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 документи отримані згідно спірного правочину не спрямована на відновлення права позивача (відсутність порушення якого встановлена судом), вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочинів на підставі статті 216 ЦК України шляхом зобов’язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи отримані згідно спірного договору цесії не підлягають задоволенню.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позову Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 18.02.2019.

Суддя                                                                                                              О.В. Гулевець