ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/890/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Калушторгсервіс"

до відповідача: Калуської міської ради Івано-Франківської області

про визнання протиправним та скасування рішення Калуської міської ради від 26.07.18 №1709 та зобов"язання вчинити дії

за участю:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Калушторгсервіс" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення Калуської міської ради від 26.07.18 №1709 та зобов"язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 12.10.18 зазначену позовну заяву залишено без руху.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви, відтак ухвалою суду від 12.11.18 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.11.18, за наслідками якого підготовче засідання відкладено на 11.12.18.

Ухвалою суду від 11.12.18 підготовче засідання відкладено на 10.01.19.

В судовому засіданні 10.01.19 суд ухвалив закрити підготовче провадження, за згодою сторін розпочав розгляд справи по суті та оголосив перерву в судовому засіданні до 07.02.19(відповідні ухвали занесено до протоколу судового засідання).

За наслідками судового засідання 07.02.19 судом відкладено розгляд справи по суті на 19.02.19.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Зокрема, зазначив, що 28.09.15 між сторонами у справі укладено договір б/н оренди землі, за умовами якого в оренду передається земельна ділянка для облаштування торгівельної площадки за кодом цільового призначення 03.15. Вказав на те, що влітку 2017 року позивачем виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс" із зазначенням коду цільового призначення 03.07. Зауважив, що підставою для виготовлення позивачем вищезазначеної технічної документації стало те, що відповідачем допущено помилку щодо коду цільового призначення земельної ділянки, оскільки код цільового призначення земельної ділянки визначається Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №489 від 25.11.16 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.12.16 за №1647/29777, згідно якого під кодом 03.15 значаться земельні ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що суперечить меті використання позивачем орендованої земельної ділянки - облаштування торгівельної площадки, що відповідає коду 03.07(для будівництва та обслуговування будівель торгівлі). Вказав на те, що у зв"язку з цим при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кодом 03.15 використано коефіцієнт 0,7, в той час. коли для даного виду повинен застосовуватися коефіцієнт 2,5, відтак нормативна грошова оцінка є меншою, ніж повинна би бути. Зазначив, що при прийняті оскаржуваного рішення Калуська міська рада керувалася ст.123 Земельного кодексу України, а у відповідності до п.13ст.123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зауважив, що у оскаржуваному рішенні не зазначено, у чому полягає невідповідність проекту землеустрою вимогам законів. За таких обставин вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Спростовуючи твердження відповідача зазначив, що даний спір відноситься до юрисдикції господарському суду, оскільки між сторонами у справі існують господарські відносини на підставі укладеного між ними договору оренди землі від 28.09.15.

Відповідач відзиву на позов суду не подав, однак представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечив. Зокрема, вказав на те, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки відповідачем у справі є суб"єкт владних повноважень. Крім того, зазначив, що Калуською міською радою прийнято оскаржуване рішення, оскільки земельна ділянка відведена позивачу за кодом цільового призначення, необхідності у зміні якого міська рада не вбачає з тих підстав, що орендована позивачем земельна ділянка відноситься до земель громадської забудови і на цій земельній ділянці не знаходяться будівлі чи споруди, а коди 03.15 та 03.07 знаходяться у межах однієї категорії. За наведених обставин вважає, що оскаржуване рішення не порушує жодних прав та інтересів позивача та просив у позові відмовити. Вказав на те, що попередньому орендареві спірної земельної ділянки вказана земельна ділянка передавалася в оренду за тим самим кодом цільового призначення, підстав для зміни якого відповідач не вбачає. При цьому, представник відповідача в порушення п.3ст.200 ГПК України не повернувся до залу судового засідання після виходу суду з нарадчої кімнати.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, всебічно та повно з"ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступні

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28.09.15 між Калуською міською радою ( по договору - орендодавець, по справі-відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Калушторгсервіс"( по договору - орендар, по справі-позивач) укладено договір б/н оренди землі.

За умовами даного договору, зокрема, п.1, 14, 15 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,1726 га по вул.Дзвонарській у м.Калуш для облаштування торгівельної площадки ( код цільового призначення 03.15).

Влітку 2017 року позивачем виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс" із зазначенням коду цільового призначення 03.07.

Підставою для виготовлення позивачем вищезазначеної технічної документації стало те, що відповідачем, за твердженням позивача, допущено помилку щодо коду цільового призначення земельної ділянки, адже код цільового призначення земельної ділянки визначається Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №489 від 25.11.16 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.12.16 за №1647/29777, згідно якого під кодом 03.15 значаться земельні ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що, на думку позивача, суперечить меті використання позивачем орендованої земельної ділянки - облаштування торгівельної площадки, що відповідає коду 03.07 ( для будівництва та обслуговування будівель торгівлі).

Рішенням Калуської міської ради від 26.07.18 №1709 відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс".

Наведені обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

При вирішенні даного спору суд дійшов наступних висновків.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З аналізу статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, це спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом.

Господарський процесуальний кодекс України (стаття 20) закріплює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом із тим, приватноправові відносин вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень (постанова ВП ВС від 21.02.2018 у справі №520/15749/14-ц).

Відповідно до приписів статті 13 Конституції України землі є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст.3 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду № 6 від 17.05.2011 року, зокрема у п.1.2.2., зазначено, що з положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16,167,169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133. І48,152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Відтак, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

З моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб'єктами, та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки не притаманні адміністративним правовідносинам, натомість - притаманні цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді. Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 150/928/14-а (провадження № 11-113апп18).

Виходячи з встановлених судом обставин справи, спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо земельної ділянки, сформованої як об'єкт цивільного права і наданої позивачу в оренду.

У цих правовідносинах Калуська міська рада здійснює функції власника земельних ділянок, який реалізовує свою волю щодо належних їй об'єктів та передачі права на них іншим суб'єктам, за наявності їх відповідного зустрічного волевиявлення.

Враховуючи наведене, спірні правовідносини є приватноправовими, відтак суд погоджується із твердженням представника позивача про те, що даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду, одночасно відхиляючи заперечення представника відповідача як такі, що суперечать вищенаведеному.

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою визначено Законом України "Про землеустрій" та Земельним кодексом України, спрямованими на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування.

За змістом ст.181 Земельного кодексу України землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Мета землеустрою полягає в забезпеченні раціонального використання та охорони земель, створенні сприятливого екологічного середовища та поліпшенні природних ландшафтів(ст.181 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 25 Закону України "Про землеустрій" документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. До видів документації із землеустрою належать, зокрема, проект землеустрою та технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

При цьому, в розумінні статті 1 зазначеного закону проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку суду про те, що проект землеустрою та технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є різними видами документації із землеустрою, для яких Земельним кодексом України (зокрема, ст.186) визначено окремі механізми погодження і затвердження.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс". Водночас, обгрунтовуючи позовні вимоги, вказує на те, що при прийняті оскаржуваного рішення Калуська міська рада керувалася ст.123 Земельного кодексу України, а у відповідності до п.13ст.123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Суд констатує, що при прийнятті оскаржуваного рішення Калуська міська рада керувалася статтями 12, 93, 120, 123, 124, 126 Земельного кодексу України. При цьому, у оскаржуваному рішенні не міститься посилань на п.13ст.123 Земельного кодексу України як на підставу відмови у затвердженні технічної документації із землеустрою. В контексті наведеного, посилання позивача на п.13ст.123 Земельного кодексу України суд не приймає до уваги, оскільки зазначений пункт стосується проектів землеустрою, тоді як підставою звернення позивача з даним позовом до суду є відмова органу місцевого самоврядування у затвердженні технічної документації із землеустрою.

Щодо тверджень позивача про те, що органом місцевого самоврядування допущено помилку щодо коду цільового призначення земельної ділянки, суд констатує, що ці твердження суперечать дійсним обставинам справи та відхиляються судом, оскільки згідно наявної в матеріалах справи копії ОСОБА_2 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕЕР121888 земельна ділянка загальною площею 0,1726га по вул.Дзвонарській у м.Калуш до укладення між сторонами у справі договору оренди землі від 28.09.15 перебувала у строковому платному користуванні орендаря ОСОБА_3 із цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Наведені обставини також підтвердив і представник відповідача в судовому засіданні.

При цьому, слід зазначити, що код цільового призначення земельної ділянки визначається Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №489 від 25.11.16 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.12.16 за №1647/29777(далі за текстом - Порядок). Згідно вказаного Порядку до коду 03 відносяться землі громадської забудови, зокрема: під кодом 03.07 значаться земельні ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки - 2,5), під кодом 03.15 - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки - 0,7).

Твердження позивача про те, що при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кодом 03.15 відповідачем використано коефіцієнт 0,7, в той час, коли для даного виду повинен застосовуватися коефіцієнт 2,5, судом не приймаються до уваги, оскільки не підтверджені документально, та не порушують прав та інтересів позивача, оскільки, як стверджує сам позивач, нормативна грошова оцінка є меншою, ніж повинна би бути.

Зі змісту ст.73 ГПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.74 ГПК України).

В порушення вищенаведених норм процесуального права, позивач не надав доказів та не довів суду того, що спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься саме до коду 03.07 з огляду на те, що коди 03.15 та 03.07 знаходяться в межах однієї категорії.

В силу положень ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями ст.16, ч. 1 ст.21 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ч. 10 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, як вбачається з вищенаведеного, позов може містити вимогу або про визнання акту органу місцевого самоврядування незаконним, або недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист та звертаючись до суду з даним позовом, позивач як спосіб захисту порушених прав та інтересів визначив визнання протиправним та скасування рішення Калуської міської ради від 26.07.18 №1709 та зобов"язання Калуської міської ради повторно розглянути на пленарному засіданні сесії питання щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс".

Відтак, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права суперечить вищенаведеним нормам законодавства.

Суд констатує, що позивач, звернувшись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, зобов'язаний довести наявність або відсутність факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов'язані з його особою.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України та іншими законами можуть встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. З урахуванням наведеного, суд під час розгляду і вирішенні справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ЦК України, ГК України, ЗК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині таку міру правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Позивачем не доведено суду факту порушення оскаржуваним рішенням прав та законних інтересів позивача, а також відповідності обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, відтак у позові слід відмовити.

Судові витрати у справі за правилами ст.129 ГПК України залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.8, 124, 129, 129-1 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.15, 16, 21 Цивільного кодексу України, ст. 152, 181, 186 Земельного кодексу України, ст.25 Закону України "Про землеустрій", ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 73, 74, 75, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Калушторгсервіс" до Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення Калуської міської ради від 26.07.18 №1709 "Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс" та зобов"язання Калуської міської ради повторно розглянути на пленарному засіданні сесії питання щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду ТОВ "Калушторгсервіс".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.02.2019

Суддя Матуляк П. Я.