ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1899/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Торговельної фірми "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю
до Харківської міської ради, Виконавчого комітету Харківської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - Адміністрація Слобідського району Харківської міської ради
про стягнення матеріальної шкоди
за участю представників:

позивача - Петраков В.А.,

відповідача-1 - Гайдаренко Л.О.,

відповідача-2 - Жилко С.Е.,

третьої особи - Долженко Д.М.

ВСТАНОВИВ:

В червні 20016 року Торговельна фірма "Спортивний одяг" товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради про стягнення завданої матеріальної шкоди в розмірі 3201168,92 грн. З урахуванням зменшених та уточнених позовних вимог (від 26.12.2018 р., вх. №35806) позивач просить суд: стягнути з місцевого бюджету Харківської міської ради, адреса: 61200, м. Харків, майдан Конституції, 7, на користь ТФ Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивний одяг» Товариство з обмеженою відповідальністю, , спричинену матеріальну шкоду в розмірі 3122912,00 грн., внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, а саме її виконавчим органом - Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна - будівлі (літ. «А») павільйону-магазину розташованого за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), яке було власністю ТФ «Спортивний одяг» ТОВ.

Свої вимоги позивач мотивував прийняттям Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна - будівлі (літ. "А") павільйону-магазину, розташованого за адресою: місто Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), яке було власністю позивача. В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог та стягнення збитків позивач посилався на те, що йому було завдано матеріальну шкоду внаслідок фізичного зруйнування нерухомого майна, яке належало йому на праві власності, незаконним рішенням Харківської міської ради про знесення будівлі.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 р. справу №922/1899/16 було передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.09.2018 р. справу прийнято до нового розгляду в порядку загального позовного провадження, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи, зобов'язано позивача надати належним чином завірені копії документів, які було додано до позовної заяви та до письмових пояснень від 14.09.2016 р., оригінали зазначених документів надати для огляду судом в засіданні.

31.10.2018 р. за супровідним листом вх. 30972 представником позивача було надано для долучення до матеріалів справи копії документів на підтвердження викладених у позовній заяві вимог.

31.10.2018 р. через канцелярію господарського суду від Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (вх. №30981), в якому відповідач проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач стверджував, що в матеріалах справи відсутні докази трансформації частки державної власності у майні Торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ пропорційної 8,30% Статутного фонду товариства у державне майно цілісного майнового комплексу торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ та у нежитлові приміщення магазину літ. «А-1» №2/52, розташованого за адресою: м. Харків, пл.Повстання, 1 (Кінний ринок), за знищення яких позивач вимагає стягнення матеріальної шкоди. Також, відповідач вважає, що Харківська міська рада та виконавчий комітет Харківської міської ради не вчиняли протиправних дій, які спричинили матеріальну шкоду позивачеві і в матеріалах справи відсутні докази вчинення таких дій.

На виконання ухвали господарського суду Харківської області від 27.09.2018 р. представником позивача було надано для долучення до матеріалів справи належним чином завірені копії документів, які було додано до позовної заяви та письмових пояснень від 14.09.2016 р. (клопотання за вх. №33703 від 03.12.2018 р.).

20.12.2018 р. через канцелярію господарського суду від представника позивача надійшла заява (вх. №35440), в якій позивач повідомляє суд про допущену помилку при зазначенні назви нежитлової будівлі, яку було знищено у зв'язку із прийняттям відповідачем протиправного рішення.

26.12.2018 р. від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачем було викладено позовні вимоги з урахуванням виправлення технічних помилок, описок та з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 р. Також, позивачем було зменшено ціну позову у зв'язку з проведеною судовою оціночно-будівельною експертизою, якою було визначено дійсну реальну ринкову вартість знищеного нерухомого майна позивача. З урахуванням зменшених та уточнених позовних вимог позивач просить суд: стягнути з місцевого бюджету Харківської міської ради, адреса: 61200, м. Харків, майдан Конституції, 7, на користь ТФ Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивний одяг» Товариство з обмеженою відповідальністю, , спричинену матеріальну шкоду в розмірі 3122912,00 грн., внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, а саме її виконавчим органом - Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна - будівлі (літ. «А») павільйону-магазину розташованого за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), яке було власністю ТФ «Спортивний одяг» ТОВ.

В підготовчому засіданні 27.12.2018 р. представником Харківської міської ради було подано відзив (вх. 35954), в якому відповідач заперечує проти прийняття уточненої позовної заяви позивача, оскільки, на думку відповідача, уточненою позовною заявою позивачем змінено предмет позову у даній справі, що не допускається після направлення справи на новий розгляд. Також, відповідачем висловлено заперечення проти позовних вимог позивача.

Приймаючи до розгляду уточнення позовної заяви, суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. Таким чином, діючим процесуальним кодексом передбачено можливість уточнення позовних вимог на стадії підготовчого провадження, в той же час, уточнювати можливо лише ті вимоги, які вже є предметом розгляду судом. З поданої позивачем заяви вбачається, що позивачем уточнено формулювання прохальної частини позовної заяви щодо назви об'єкту нерухомості (уточнено саме назву, а не здійснено посилання на інший об'єкт), в результаті знищення якого було завдано шкоду позивачу. При цьому предмет та підстави позову залишилися незмінними, оскільки позовні вимоги обґрунтовано тими самими обставинами та заявлено ту саму матеріально-правову вимогу, стосовно якої позивач і просив прийняти судове рішення звертаючись з позовом до господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ГПК України).

Враховуючи викладене, керуючись завданням господарського судочинства, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави говорити про зміну предмета або підстав позову, оскільки технічна описка в прохальній частині позовної заяви (за умови незмінності матеріально-правової вимоги та обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги), має розцінюватись як уточнення раніше заявлених позовних вимог (в порядку, закріпленому в пункті 3 частини 2 статті 182 ГПК України).

Окрім того, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на зазначене, судом було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву (вх. 35806 від 26.12.2018 р.) зі зменшеними позовними вимогами в частині розміру спричиненої матеріальної шкоди до 3122912,00 грн., подальший розгляд справи проводився з урахуванням уточнених та зменшених позовних вимог.

Ухвалою від 27.12.2018 р. судом було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення справи №922/1899/16 до розгляду в колегіальному складі (вх. 35933 від 27.12.2018 р.). Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 27.12.2018 р., було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.01.2019 р. о 14:00.

05.02.2019 р. через канцелярію господарського суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №3219), в якій позивачем висловлено заперечення проти доводів відповідача про зміну предмету та підстав позову по справі та зазначено, що сума позову була зменшена позивачем у зв'язку із проведеною судовою оціночно-будівельною експертизою, якою було визначено ринкову вартість знищеного нерухомого майна позивача - нежитлової будівлі (літера «А») павільйону-магазину, а також, позивачем було виправлено технічну помилку, допущену в прохальній частині позовної заяви.

В призначеному на 12.02.2019 р. судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи, викладені в позовній заяві з урахуванням поданих уточнень, просив позов задовольнити. Представники відповідачів та третьої особи висловили заперечення проти позову ТФ «Спортивний одяг» ТОВ.

Розглянувши надані учасниками судового процесу докази і заяви по суті справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та враховуючи висновки суду касаційної інстанції, у зв'язку з якими скасовано попередні судові рішення, судом встановлено наступне.

Торговельна фірма "Спортивний одяг" Товариства з обмеженою відповідальністю відповідно до статуту та засновницького договору, зареєстрована розпорядженням №1190 від 29.03.1993 р. шляхом перетворення останньої з Державного підприємства Торговельної фірми "Спортивний одяг". Відповідно до технічного паспорта інвентарний №75697 від 23.03.1994 р. на будинок №1 по майдану Повстання в місті Харкові (рік будівництва 1967), власником будівлі зазначено Державне підприємство Торговельна фірма "Спортивний одяг".

24.10.1995 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та товариством покупців членів трудового колективу ТФ "Спортивний одяг" ТОВ укладено договір купівлі-продажу №335 частки державної власності в майні, посвідчений Другою Харківською державною нотаріальною конторою, за №2-13300, відповідно до умов якого покупець отримав у власність частку державної власності у майні Торговельної фірми "Спортивний одяг" - товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну 8,30% статутного фонду товариства. За договором купівлі-продажу №335 частки державної власності в майні від 24.10.1995, Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Харківській області передало товариству покупців членів трудового колективу ТФ "Спортивний одяг" ТОВ об'єкт нерухомості: павільйон (інвентарний номер 10011, розташований за адресою місто Харків, площа Повстання, 1), що підтверджується листом РВ ФДМУ по Харківській області від 10.09.1999 р. №08-3644 та переліком нерухомого майна, яке приватизоване у складі частки державної власності в майні ТФ "Спортивний одяг" ТОВ, пропорційній 8,3% статутного фонду товариства.

12.12.1995 р. загальними зборами засновників вирішено укласти Засновницький договір ТФ "Спортивний одяг" ТОВ, відповідно до п. 1 якого ТФ "Спортивний одяг" ТОВ створена згідно договору купівлі-продажу № 335 частки державної власності в майні від 24.10.1995 р. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 19.12.1995 р., реєстраційний №367, Торговельна фірма "Спортивний одяг" товариства з обмеженою відповідальністю є власником цілісного майнового комплексу, на підставі договору купівлі-продажу №335 від 31.10.1995 р., посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою, за №2-13300. На зазначеному Свідоцтві міститься відмітка про реєстрацію права власності у Харківському міському бюро технічної інвентаризації від 17.01.1996 р.

26.12.2001 р. між Виконавчим комітетом Харківської міської ради та Торговельною фірмою "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю укладено договір оренди, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.04.2001 р. №589 надає, а орендар приймає в тимчасове платне користування на умовах оренди земельну ділянку за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, загальною площею 0,0155 га, в тому числі під забудовою 0,0155 га, згідно з планом земельної ділянки, що додається. Пунктом 1.2. договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка надається у тимчасове платне користування на умовах оренди строком до 01.01.2011 р. для експлуатації і обслуговування павільйону-магазину.

12.06.2013 р. Виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення №363 "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан", яким вирішено забезпечити звільнення територій від безхазяйного майна, самовільно розміщених об'єктів, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів, механізмів, тощо згідно додатку, згідно актів перевірки Інспекції з благоустрою та екології міста Харкова Управління екології та благоустрою Департаменту комунального господарства Харківської міської ради. Згідно з пунктом 1.2 рішення №363, у разі не звільнення території у добровільному порядку, зобов'язано провести звільнення територій від самовільно збудованих об'єктів та розміщеного майна згідно з додатком, шляхом їх демонтажу та переміщення на територію Комунального підприємства "Харківводоканал" за адресою: вул. Коростельська, 46.

Пунктом 3 вказаного рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р., голів адміністрацій районів Харківської міської ради було зобов'язано забезпечити організацію та виконання робіт по звільненню території районів міста Харкова від самовільно побудованих та розміщених об'єктів за адресами згідно з додатком із залученням комунальних підприємств міста та інших підприємств, організацій. Перелік майна, від якого територія повинна бути звільнена, визначений саме Виконавчим комітетом Харківської міської ради (додатком до рішення №363). В пункті 14 Додатку до переліку об'єктів від яких звільняється територія міста, включено нежитлову будівлю павільйону-магазину за адресою: магазин Повстання,1 в місті Харкові, яка належить позивачу.

21.06.2013 р. представниками адміністрації Комінтернівського району міста Харкова та працівниками КП "Харківводоканал" на виконання зазначеного вище спірного рішення виконавчого комітету Харківської міської ради було здійснено фізичне знищення павільйону-магазину позивача. Факт вжиття заходів представниками адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради по звільненню території міста від розміщених павільйонів-магазинів на майдані Повстання, 1 у місті Харкові на виконання рішення виконавчого комітету №363 від 12.06.2013 р., якому Адміністрація Комінтернівського району Харківської міської ради підпорядкована, підтверджується головою адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради у листі-відповіді №486/0/167-14 від 10.04.2014 р., наданій на звернення директора підприємства позивача.

Постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 р. у справі №641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 р., позов ТОВ "Спортивний одяг" задоволено частково, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, що належить позивачу. Окрім того, вказаною постановою встановлено факт належності на праві приватної власності ТФ "Спортивний одяг" ТОВ нежитлової будівлі - павільйону-магазину, площею 135,20 кв.м., розташованої за адресою місто Харків, площа Повстання, 1 з посиланням на Свідоцтво про право власності №367 від 19.12.1995 р. та реєстрацію в установленому законом порядку приватної власності на нерухоме майно, про що є відповідні відомості в чинному на той час реєстрі права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 17.01.1996 р., реєстровий 973. При цьому, постанова мотивована протиправністю віднесення нежитлової будівлі (павільйону-магазину), розташованої за адресою: місто Харків, площа Повстання, 1, до об'єктів самочинного будівництва і, як наслідок, неправомірність поширення на цю нежитлову будівлю Параграфу 5.10 Правил благоустрою.

13.06.2016 р. Торговельна фірма "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просила суд стягнути з місцевого бюджету Харківської міської ради спричинену матеріальну шкоду в розмірі 3201168,92 грн., спричинену внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, а саме її виконавчим органом - Виконавчим комітетом Харківської міської ради незаконного рішення, що призвело до знищення нерухомого майна - нежитлових приміщень магазину літ. "А-1" №2/52, розташованих за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок), які були власністю позивача - Торговельної фірми "Спортивний одяг" Товариства з обмеженою відповідальністю.

Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що Торговельній фірмі "Спортивний одяг" Товариства з обмеженою відповідальністю було завдано матеріальну шкоду внаслідок фізичного знищення нерухомого майна, яке належало позивачу на праві власності, незаконним рішенням Харківської міської ради про знесення будівлі. Як зазначав позивач, знищення майна відбулося 21.06.2013 р. та було здійснено представниками адміністрації Комінтернівського району міста Харкова на виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан". Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 р. №363 в частині пункту 14 додатку до рішення визнано незаконним згідно з постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 р. у справі №641/13662/14-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 р.

Заперечуючи проти позовних вимог Харківська міська рада зазначала, що в матеріалах справи відсутні докази трансформації "частки державної власності у майні Торговельної фірми "Спортивний одяг" Товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційної 8,30% статутного фонду товариства", у "державне майно цілісного майнового комплексу Торговельної фірми "Спортивний одяг" Товариства з обмеженою відповідальністю" та в подальшому у "нежитлові приміщення магазину літ. "А-1" № 2/52, розташовані за адресою: місто Харків, площа Повстання, 1 (Кінний ринок)", за знищення яких позивач вимагає стягнення матеріальної шкоди. Також, у відповіді Регіонального відділення по Харківській області ФДМУ від 10.09.1999 №08-3644 не наведено жодної ознаки для ідентифікації павільйону, як нежитлових приміщень магазину літ. "А-1" №2/52. Станом на 1995 рік право власності могло бути підтверджено виключно Свідоцтвом про право власності, в якому обов'язково має бути зазначено характеристику об'єкта нерухомості (адреса, площа, літера та інше) та не може доводитись іншими засобами доказування.

В той же час, в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 р. по справі №922/1899/16, направляючи справу на новий розгляд, судом було зроблено наступні висновки, які в силу ч. 5 ст. 310 ГПК України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

З аналізу положень статей 328, 345 ЦК України Касаційним господарським судом зроблено висновок про те, що у зазначених нормах законодавець не тільки встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, але й гарантує, що незаконність набуття права власності повинна бути встановлена рішенням суду. Приватизація державного майна в порядку, встановленому законом, є однією з підстав набуття права власності на майно. Оскільки законодавством про приватизацію дозволяється набуття права власності на цілісний майновий комплекс, усе майно боржника, яке включене державним органом з приватизації до відповідних переліків, набувається новим власником у процесі такої приватизації. Отже, отримання особою в процесі приватизації правовстановлюючого документа про право власності на цілісний майновий комплекс не вимагає доведення такою особою правомірності перебування у її власності окремих об'єктів нерухомого майна шляхом отримання окремих свідоцтв про право власності на таке нерухоме майно. Зазначене майно реєструвалося в органах БТІ відповідно до чинного на момент приватизації законодавства згідно Свідоцтва (договору) про право власності на цілісний майновий комплекс та переліків майна, яке входило до складу цілісного майнового комплексу і надавалось органам технічної інвентаризації відділеннями ФДМУ, які проводили приватизацію.

Позивач на підтвердження права власності на спірне майно надав Свідоцтво про право власності від 19.12.1995 р., реєстраційний номер 367, Договір купівлі-продажу №335 від 31.10.1995 р., посвідчений Другою Харківською державною нотаріальною конторою, за №2-13300, лист РВ ФДМУ по Харківській області від 10.09.1999 р. № 08-3644. При цьому, на значеному свідоцтві міститься відмітка про реєстрацію права власності у Харківському міському бюро технічної інвентаризації від 17.01.1996 р. Майно, придбане у РВ ФДМУ по Харківській області, в процесі приватизації державних підприємств, було зареєстровано в КП "Харківське БТІ" та видано свідоцтво про право власності, на якому вказано, що будівля в цілому зареєстрована у Харківському МБТІ на праві особистої власності за ТФ «Спортивний одяг» ТОВ, за реєстровим №973, 17.01.1996 р. Таким чином, спірний об'єкт пройшов інвентаризацію в органах БТІ та реєстрацію в порядку, передбаченому станом на 1995 рік, саме як нерухоме майно - цегляна будівля, що стоїть на бетонному фундаменті, 1967 року побудови згідно з наданим Технічним паспортом.

Окрім того, земельна ділянка під будівлею надавалася позивачеві в користування за договором оренди у встановленому порядку компетентним на це органом - Харківською міською радою, що свідчить про визнання першим відповідачем, на момент укладення відповідного договору, права власності за позивачем на розташовану на ділянці будівлю. Так 26.12.2001 р. між Виконавчим комітетом Харківської міської ради та Торговельною фірмою "Спортивний одяг" Товариство з обмеженою відповідальністю укладено договір оренди, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.04.2001 р. №589 надає, а орендар приймає в тимчасове платне користування на умовах оренди земельну ділянку за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, загальною площею 0,0155 га, в тому числі під забудовою 0,0155 га, згідно з планом земельної ділянки, що додається.

Також, позивачем було надано до матеріалів справи у формі заяви свідка пояснення ОСОБА_6 (а.с. 204, том 4), щодо обставин набуття позивачем права власності на знесений об'єкт нерухомості, щодо його стану та обставин зруйнування, очевидцем яких вона була. Також було надано заяву свідка - ОСОБА_7 (а.с. 205, том 4), щодо обставин набуття позивачем права власності на знесений об'єкт нерухомості та щодо його стану.

З огляду на викладене та виходячи з презумпції законного набуття права власності на майно, заперечуючи проти наявності права власності позивача, саме на відповідача покладається обов'язок доказати відповідним судовим рішенням те, що позивач не набув права власності на спірну будівлю, виходячи із зазначених норм цивільного законодавства. Однак таких доказів до суду не було надано.

Право володіння, користування та розпорядження своєю власністю гарантується статями 8, 41 Конституції України, як нормами прямої дії, які визначають позитивний обов'язок держави гарантувати громадянину, що "ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним." Також, відповідно до статті 22 Конституції України, право власності, як одне з конституційних прав і свобод, не є вичерпним, воно не може бути скасоване чи звужене у своєму змісті при прийнятті нових законів чи зміні існуючих законів.

Відповідно до постанови Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 р. у справі №641/13662/14-а, залишеної в силі ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 р., встановлено незаконність включення майна позивача до переліку об'єктів, які підлягали знесенню згідно з рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. Отже, зазначене рішення встановило фактичні обставини щодо незаконності включення спірного майна позивача до переліку об'єктів, які могли бути знесені, що мали преюдиційний характер. Таким чином, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені зазначеним рішенням, яким визнано незаконним включення майна позивача до переліку об'єктів, які підлягали знесенню згідно з рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р., - спростовують твердження відповідача про недоведення позивачем наявності законних прав на спірне майно.

Верховний Суд зазначав, що оцінка обставинам вилучення та знищення майна позивача у даній справі має здійснюватися в контексті застосування положень статей 8, 41 Конституції України як норм прямої дії, які гарантують непорушність права власності та обов'язок держави щодо вчинення заходів на захист права власності громадян України, а також з дотриманням принципів захисту права власності відповідно до статті 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на ефективний судовий захист в розумінні статті 13 цієї Конвенції. Також, в даному питанні необхідно встановити чи було забезпечено необхідну рівновагу у спосіб, який узгоджується з правом скаржника на "мирне володіння (своїм) майном", як цього вимагає перше речення статті 1 Протоколу Першого Конвенції ЄСПЛ.

В рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містяться також у рішеннях ЄСПЛ у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови".

Діяльність державних органів чітко регламентована законодавством, а прийняття рішення державними органами з виходом за межі наданої йому компетенції, в даному випадку рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. щодо знесення майна позивача, повинно враховувати наслідки його прийняття. Фактично, наслідком прийняття зазначеного рішення є знищення майна позивача органом влади, без застосування жодних компенсаційних заходів від втрати майна. Така діяльність державного органу не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави, порушує баланс інтересів суспільства та особи, якій певні права було гарантовано законом, зокрема, статтею 41 Конституції України. При цьому, особа не може нести весь тягар негативних наслідків, які спричинені діяльністю компетентних державних органів, а також має право на компенсацію за шкоду, заподіяну в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування. Підстави та порядок відшкодування такої шкоди прямо передбачені як положеннями Конституції України, так і положеннями Цивільного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Знесення на виконання рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. було фактично здійснено представниками Адміністрації Комінтернівського (в даний час Слобідського) району міста Харкова, зокрема, згідно з пунктом 3 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р., голів адміністрацій районів Харківської міської ради було зобов'язано забезпечити організацію та виконання робіт по звільненню території районів міста Харкова із залученням комунальних підприємств міста та інших підприємств, організацій, про що зазначав відповідач під час розгляду справи. Адміністрація Комінтернівського району Харківської міської ради, здійснюючи фактичні дії по звільненню території від нерухомого майна позивача, виконувала рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р., яке є для адміністрації району обов'язковим.

Відповідно до частини 1 статті 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. В той же час, треба враховувати, що згідно ч.1 ст.77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Бездіяльність виконавчого комітету Харківської міської ради щодо встановлення чіткого порядку компенсації завданої шкоди особам, які правомірно володіли майном, знищеним під час реалізації рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. не може бути правомірним виправданням відмови у реалізації фундаментального права особи мирно володіти своїм майном. Незважаючи на очевидність порушення принципу "належного урядування" в цій частині, дана проблема шляхом прийняття відповідного рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради вирішена не була, доказів вирішення цієї проблеми в подальшому також не було надано до суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі "Зеленчук та Цицюра проти України" від 22.05.2018 зазначав, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Будь-яке втручання у здійснення прав, викладених у Конвенції, має переслідувати законну мету. Аналогічним чином повинні діяти органи державної влади та місцевого самоврядування, їх дії повинні бути законно виправданими щодо їх діяльності. Принцип "справедливого балансу", закладеного в статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, сам по собі передбачає наявність загального інтересу спільноти. Крім того, слід підкреслити, що різні правила закріплені у статті 1 Протоколу №1 неконкретні в тому сенсі, що і друге і третє правила стосуються тільки конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном. Одним з наслідків цього є те, що наявність публічного інтересу, необхідних відповідно до другого речення, або загальних інтересів, згаданих у другому абзаці, є наслідком принципу, закріпленого в першому реченні, так що втручання у здійснення права на безперешкодне користування майном за змістом першого речення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції має також переслідувати мету в суспільних інтересах (див. Алішич та інші проти Боснії та Герцеговини, Хорватії, Сербії, Словенія і колишня Югославська Республіка Македонія [ГК], немає. 60642/08, § 105, ЄСПЛ 2014).

Верховним Судом в постанові від 26.06.2018 р. (пункт 37) було визнано обґрунтованими доводи позивача про те, що ТФ "Спортивний одяг" ТОВ є належним та добросовісним власником єдиного об'єкта нерухомого майна - будівлі магазину на площі Повстання, 1 (Кінний ринок) в місті Харкові. Упродовж тривалого періоду часу позивач за договором оренди користувався земельною ділянкою, на якій перебував зазначений об'єкт нерухомості, та сплачував орендні платежі, що також підтверджує добросовісне володіння спірним майном. Право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано позивачем в органах БТІ відповідно до законодавства на момент його набуття у 1995 році, що дає підстави стверджувати, що зазначене майно не віднесено до категорії малих архітектурних форм, а є об'єктом капітального будівництва, оскільки з техпаспорту будівлі вбачається, що вона стоїть на бетонному фундаменті та змурована із цегли. Приймаючи рішення про вилучення земельної ділянки та про знесення об'єкта нерухомого майна, власником якого є скаржник, орган місцевого самоврядування вийшов за межі своєї компетенції, перевищив свої повноваження, не навів жодних правових підстав знесення майна для громадських потреб та не визначив процедури компенсації за втрату права власності. Зокрема, аргументуючи законність вилучення об'єкта права власності скаржника, орган місцевого самоврядування посилався на Правила благоустрою території міста Харкова, якими фактично підмінив норми Конституції України та Цивільного кодексу України щодо визначення підстав примусового позбавлення права власності. Незаконність дій органу місцевого самоврядування підтверджується судовими рішеннями про незаконність включення нерухомого майна позивача до переліку об'єктів, які збудовані самовільно та можуть бути знесені. Постанова Комінтернівського районного суду міста Харкова 16.09.2015 у справі №641/13662/14-в, якою визнано недійсним пункт 14 Рішення №363 від 12.06.2013, набрала законної сили, її висновки відповідно до резолютивної частини є преюдиційними. Внаслідок незаконних дій відповідача скаржнику було заподіяно матеріальні збитки, розмір яких встановлено за висновком експерта по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням правових підстав позовних вимог та викладених в постанові Верховного Суду по даній справі висновків, суд виходить також з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних рішень/дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Як встановлено судом, постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2015 року у справі № 641/13662/14-а було з визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 363 від 12.06.2013 р. "Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: м.Харків, м-н Повстання, 1, що належало позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Протиправна поведінка, яка полягає у прийнятті незаконного рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №363 від 12.06.2013 р. в частині, яка стосується звільнення території міста Харкова від нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, що належить позивачу, встановлена постановою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 03.07.2015 у справі №641/13662/14-а. Встановлені рішенням суду обставини є преюдиціними. Судом підтверджено, що не було правових підстав для визнання нежитлової будівлі - павільйону-магазину за адресою: місто Харків, майдан Повстання, 1, що належить позивачу, об'єктом самочинного будівництва і, як наслідок, підтверджено, що розповсюдження на цю нежитлову будівлю приписів Параграфу 5.10 Правил благоустрою є протиправним. Міська рада не могла вилучити зазначене майно інакше, як для задоволення громадських потреб, з оплатою власнику відповідної компенсації.

Встановлюючи наявність та розмір шкоди спричинений позивачу судом враховано наступне.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості майна на момент розгляду справи, або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Наявність шкоди полягає у фактичному знищенні нерухомого майна, належного позивачу, без дотримання встановленої Законом процедури та заходів компенсації за вилучення майна.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.09.2016 р. у справі №922/1899/16 було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С. Бокаріуса. За результатами проведеної експертизи судом було отримано висновок судової оціночно-будівельної експертизи №1921 від 12.04.2017 р. Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №1921, складеного 12.04.2017 р., судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Мацак Н.А., ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент знесення 21.06.2013 року, складає 97370 грн., без урахування ПДВ. Ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент оцінки, складає 3122912 грн., без урахування ПДВ.

Таким чином, розмір завданих позивачу збитків підтверджується висновком судової оціночно-будівельної експертизи №1921 від 12.04.2017 р., відповідно до якого ринкова вартість знесеної нежитлової будівлі, яка була розташована за адресою: м. Харків, майдан Повстання, 1 (Кінний ринок), з урахуванням фізичного зносу на момент оцінки, складає 3122912 грн. без ПДВ.

Керуючись ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Наявний в матеріалах справи висновок експерта, яким визначено ринкову вартість знесеної нежитлової будівлі, яка належала позивачу, визнається судом належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом реальної вартості заподіяних збитків у результаті втрати майна позивача.

Наведені у справі докази та встановлені судом обставини свідчать і про наявність причинно-наслідкового зв'язку між незаконним рішенням та завданими збитками, оскільки завдання збитків позивач обґрунтовує вибуттям із його власності та зруйнування належного йому майна, а підстава для такого вибуття безпосередньо пов'язана із прийнятим виконавчим комітетом Харківської міської ради рішенням в частині, яка стосується майна позивача, визнаній судом недійсною.

Таким чином, суд робить висновок, що належними, достовірними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами підтверджено існування всіх елементів складу цивільного правопорушення з існуванням яких чинне законодавство України передбачає можливість застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди (збитків) з урахуванням суб'єкту завдання шкоди в досліджуваних правовідносинах.

Прийняте виконавчим комітетом Харківської міської ради рішення було скасовано як незаконне, однак рішення уже було прийняте до виконання та за результатами його виконання було заподіяно шкоду суб'єкту господарювання, який не зобов'язаний нести тягар несприятливих наслідків, які настали в результаті помилкових дій органу місцевої влади. Таке втручання в право власності без дотримання «пропорційності» та справедливої рівноваги (балансу) інтересів має наслідком порушення ст. 1 Першого протоколу. Завдана позивачу шкода, яка виявляється у вибутті з його користування та розпорядження нерухомого майна, має бути справедливо компенсована за рахунок стягнення збитків з осіб, які заподіяли таку шкоду. А з урахуванням положень ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про місцеве самоврядування» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, тому саме на Харківську міську раду покладається обов'язок з відшкодування завданої шкоди.

Щодо визначення Виконавчого комітету Харківської міської ради у якості другого відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України визначається процесуальна правоздатність та процесуальна дієздатність, зокрема юридична особа набуває процесуальних прав та обов'язків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника.

Згідно зі статтею 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Частиною четвертою статті 91 Цивільного кодексу України визначено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За визначенням ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. Згідно ст. 11 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. З огляду на викладене, враховуючи, що Виконавчий комітет Харківської міської ради не є окремою юридичною особою, є підконтрольними і підзвітними відповідній раді, - провадження у справі відносно другого відповідача підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Здійснюючи розподіл судових витрат по справі суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою.

Згідно ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч. 2 вказаної статті). Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи викладене, судові витрати по сплаті судового збору по даній справі в розмірі 46843,68 грн. покладаються судом на першого відповідача та підлягають стягненню з Харківської міської ради в дохід Державного бюджету України.

Окрім того, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона повинна подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. Згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У підготовчому засіданні позивачем було надано до суду попередній розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач у зв'язку з розглядом даної справи. Позивач зазначав, що ним понесено витрати по сплаті вартості проведеної експертизи в розмірі 5428,40 грн., що підтверджується квитанцією №107 від 23.12.2016 р. (а.с. 92, том 2).

З урахуванням приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України заявлені судові витрати пов'язані з розглядом даної справи покладаються судом на Харківську міську раду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 231, 238, 310 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Торговельної фірми «Спортивний одяг» ТОВ (з урахуванням уточнень від 26.12.2018 р., вх. 35806) - задовольнити.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, Харківська обл., місто Харків, Шевченківський район, МАЙДАН КОНСТИТУЦІЇ, будинок 7, ідентифікаційний код особи 04059243) на користь торговельної фірми "Спортивний одяг" товариство з обмеженою відповідальністю (61001, Харківська обл., місто Харків, Комінтернівський район, МАЙДАН ПОВСТАННЯ, будинок 1, ідентифікаційний код особи 14065121) спричинену матеріальну шкоду в розмірі 3122912,00 грн.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, Харківська обл., місто Харків, Шевченківський район, МАЙДАН КОНСТИТУЦІЇ, будинок 7, ідентифікаційний код особи 04059243) на користь торговельної фірми "Спортивний одяг" товариство з обмеженою відповідальністю (61001, Харківська обл., місто Харків, Комінтернівський район, МАЙДАН ПОВСТАННЯ, будинок 1, ідентифікаційний код особи 14065121) 5428,40 грн. судових витрат.

Стягнути з Харківської міської ради на користь Державного бюджету України (одержувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , рахунок 0001, банк отримувача - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, код класифікації доходу бюджетів 22030106) 46843,68 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі відносно Виконавчого комітету Харківської міської ради.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 15.02.2019 р.

Суддя Л.С. Лаврова