ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.02.2019                      Справа № 905/1885/18

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Зекунова Е.В., за участю секретаря судового засідання Поліщук А.І. розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов’язання у загальному розмірі 558356 грн. 64 коп., -

За участю представників сторін:

від позивача - Верхацький І.В. (за довіреністю);

від відповідача – не з’явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов’язання у загальному розмірі 558356 грн. 64 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016 купівлі-продажу природного газу в частині проведення своєчасної оплати товару, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних збитків.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 12.10.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1885/18, підготовче судове засідання призначено на 31.10.2018.

29.10.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідач у своєму від 29.10.2018 зазначив те, що нарахування неустойки за простроченими зобов’язаннями покупця суперечить приписам п.2 ст.2 Закону України “Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежі за спожиті енергетичні ресурси”, за таких обставин позивач неправомірно нарахував пеню. Аналогічної позиції дотримується Донецький апеляційний господарський суд, Верховний суд України у постановах у справі №905/3272/16.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 31.10.2018 відкладено підготовче засідання на 15.11.2018.

14.11.2018 від представника відповідача надійшла заява про розстрочення виконання судового рішення строком на один рік.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.11.2018 відкладено підготовче засідання на 06.12.2018.

04.12.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 06.12.2018 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 17.12.2018.

17.12.2018 від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь позивача.

Ухвалою суду від 17.12.2018 зупинено провадження у справі №905/1885/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення основного боргу, пені інфляційних втрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов’язання у загальному розмірі 558356 грн. 64 коп. до закінчення перегляду у касаційному порядку подібних правовідносинах у справі №913/66/15.

Ухвалою суду від 29.01.2019 поновлено провадження у справі № 905/1885/18, призначено розгляд справи по суті на 13.02.2019.

Представник позивача у судове засідання 13.02.2019 з’явився, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, пор дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У своєму відзиві від 29.10.2018 проти задоволення позовних вимог заперечив. Просив задовольнити заяву від 08.11.2018 про розстрочення виконання судового рішення на 1 рік.

Згідно із ст. 222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

09.11.2016 між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (продавець) та Комунальним виробничим підприємством “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №4905/1617-БО-6.

За приписами п.п.1.1 - 1.3 вказаного договору продавець зобов’язується передати у власність покупцю у 2016-2017 року природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” за кодом згідно з УКТ ЗЕД , а покупець зобов’язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

За правилами п.2.1 договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016 продавець передає покупцеві з 01.11.2016 по 31.03.2017 газ обсягом до 1128 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину до сплати за 1000 куб. м газу належить 8182,80 грн. з ПДВ.

Сторонам додатковими угодами №1 від 22.11.2016, №2 від 30.12.2016, №3 від 23.01.2017, №4 від 31.03.2017 вносились зміни до вказаного пункту договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016, внаслідок чого ціна газу підвищувалась.

Відповідно до п.12.1 цей Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01.11.2016 до 31.03.2017, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016 позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, наступні акти приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування):

-          від 31.01.2017 у січні 2017 року на суму 1 732 744,27 грн.,

-          від 28.02.2017 у лютому 2017 року на суму 1 627 254,31 грн.

-           31.03.2017 у березні 2017 року на суму 866 615,28 грн.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.6.1 договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016 остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вказує позивач з посиланням на відомості, які містяться у довідці “Операції з 01.10.2016 по 31.05.2018” Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, розрахунок за вказаними поставками природного газу було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених розділом 6 “Порядок та умови проведення розрахунків договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016.

За таких обставин, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що фактичне перерахування вартості природного газу на суму 4 226 613,86 грн. було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.7.2 договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016 у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 261316,06 грн. пені за загальний період з 17.02.2015 по 25.12.2017 за несвоєчасне виконання зобов’язань з оплати природного газу, спожитого у січні – березні 2017 року.

У відзиві від 29.10.2018 відповідач вказував на те, що нарахування неустойки за простроченими зобов’язаннями покупця суперечить приписам п.2 ст.2 Закону України “Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси”.

З цього приводу господарський суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.1, ч.2 ст.2 вказаного Закону України метою останнього є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного. Встановити мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції. Вказаний нормативно-правовий акт набрав чинності 07.02.2015

Виходячи зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту, можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб’єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Згідно з п.2 ст.1 постанови №705 від 25.07.2012 Кабінету Міністрів України “Про визначення гарантованих постачальників природного газу” гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. В свою чергу, природний газ є енергетичним ресурсом, а отже, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” у відносинах з Комунальним виробничим підприємством “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради, що виникли на підставі договору №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016, є енергопостачальною компанією.

Відповідно до інформації, яка наявна у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача, є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Разом з тим, за змістом п.3.2 статуту відповідача, предметом діяльності Комунального виробничого підприємства “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради є, зокрема, виробництво та розподілення тепла, транспортування його споживачам на опалення, гаряче водопостачання і вентиляцію до укладених договорів.

В той же час, відповідно до наявних копій ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Комунальне виробниче підприємство “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради є виробником, здійснює транспортування та постачання теплової енергії. Тобто, відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг.

При цьому, відповідач здійснює свою господарську діяльність у м.Краматорськ Донецької області, яке входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275.

Як вказувалось, за умовами п.1.2 газ, який постачався за спірним правочином, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Тобто, Комунальне виробниче підприємство “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради споживало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Через наявність великої кількості відповідних новин, офіційних заяв і повідомлень (зокрема, Штабу АТО, Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України) в засобах масової інформації і мережі Інтернет та з урахуванням приписів ч.3 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд визнає інформацію про проведення АТО на території м.Краматорськ Донецької області загальновідомою.

Відповідно до п.6 статуту Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, затвердженого постановою КМУ від 25.05.1998 №747 (в редакції постанови КМУ від 02.10.2013. №724), предметом діяльності компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату; організація виробництва та постачання теплової енергії.

За приписами п.2 ст.1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 “Про визначення гарантованих постачальників природного газу”, Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн куб. м та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Враховуючи те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство позивача, що підтверджується матеріалами справи, то останній є постачальником енергоресурсу.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, діяльність та потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №4905/1617-БО-6 від 09.11.2016

При цьому, посилання позивача щодо невірного застосування відповідачем норм ст.2 Закону України “Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси”, п.27, ст.1 Закону України “Про ринок природного газу”, ст.1 Закону України “Про електроенергетику” через визначення терміну “енергопостачальна компанія” в розумінні визначень, наведених в Законі України “Про електроенергетику” та ст.275 Господарського кодексу України, не приймаються судом до уваги, враховуючи наступне.

Закон України “Про електроенергетику” взагалі не підлягає застосуванню до розглядуваних спірних правовідносин, пов’язаних з поставкою природного газу, а ст.2 Закону України “Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси” як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію “енергопостачальна компанія” по відношенню до загальної ст.275 Господарського кодексу України.

Так, віднесення суб’єкта до “енергопостачальної компанії” в розумінні ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення “енергопостачальника”, наведеного в ст.275 Господарського кодексу України.

Такими спеціальними нормативними ознаками енергопостачальної компанії, визначеними у ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, є:

- здійснення поставок енергоресурсів;

- споживання цих енергоресурсів виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг;

- надання виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, обумовлених споживанням енергоресурсів, цих послуг в районі проведення антитерористичної операції.

Таким чином, наведене тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 є таким, що відповідає меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги позивача до відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст.8 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Дійсно, тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст. 2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечення позивача відносно застосування приписів ст.714 Цивільного кодексу України в силу загального характеру по відношенню до ст.275 Господарського кодексу України судом також відхиляються, оскільки їх предмети регулювання відносно категорії “енергоресурси” взагалі не перетинаються ст.275 Господарського кодексу України передбачає поставку енергії, а не енергоресурсів і підстав для ототожнення означених понять позивачем не наведено, а судом з матеріалів справи не вбачається.

Виходячи з наведеного, нарахування пені за вищевикладених умов не має здійснюватися з 07.02.2015 на підставі наведених вимог закону.

З таким висновком погодився Верховний суд у складі суддів об’єднаної палати Касаційного господарського суду у своїй постанові від 18.01.2019 у справі №913/66/18.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 62172,37 грн., а саме:

-9550,89 грн. за період з 28.02.2017 по 09.11.2017 (поставка січня 2017 року на суму 1732744,27 грн.

- 35241,69 грн. за період з 28.03.2017 по 25.12.2017 (поставка лютого 2017 року на суму 1627254,31 грн.);

- 17379,79 грн. за період з 26.04.2017 по 25.12.2017 (поставка березня 2017 року на суму 866615,28 грн.);

Здійснивши перерахунок 3% річних, за період за визначений позивачем період, суд вважає його арифметично та методологічно вірним, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Крім того, Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 234 868,21 грн., а саме:

-          за зобов’язаннями січня 2017 року за період з 28.02.2017 по 31.10,2017;

-          за зобов’язаннями лютого 2017 року за період з 28.03.2017 по 30.11.2017;

-          за зобов’язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 по 31.12.2017.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення – лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат за визначені позивачем періоди, судом встановлено, що їх дійсний розмір складає 233468,18 грн.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, на суму 233464,18 грн.

За змістом статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов’язків щодо доказів.

Усупереч вказаним нормам, відповідач не надав господарському суду доказів, які спростовують доводи позивача, отже вимоги ПАТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення підлягають частковому задоволенню у розмірі 295640,55 грн.

Відносно клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду у справі на 1 рік, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно із зазначеною нормою, надання заявникові відстрочки або розстрочки виконання рішення є правом господарського суду, при цьому, закон не обмежує це право точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання відстрочки, проте визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Як вбачається з вищезазначеної норми, питання задоволення заяви сторони у справі про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.ч.3, 4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України).

В обґрунтування заяви про надання розстрочки виконання рішення відповідач посилався на збитковість підприємства, обмеженість матеріальних ресурсів, а також на те, що обставини, які спричинили виникнення заборгованості перед позивачем зумовлені наявною дебіторською заборгованістю споживачів.

Предметом діяльності відповідача є надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання усім категоріям споживачів м.Краматорська Донецької області.

За змістом бухгалтерської довідки №15-02/1260 від 08.11.2018 Комунального виробничого підприємства “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради дебіторська заборгованість за надані послуги теплопостачання по КВП “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради станом на 01.10.2018 складає 43111,1 тис. грн., в т.ч. населення – 37425,4 тис. грн., пільги – 166,3 тис. грн., субсидії –,5370,9 тис. грн., інші споживачі – 148,5 тис. грн.

Враховуючи специфіку виробництва відповідача, вбачається, що всі фінансові надходження підприємство отримує в опалювальний період у вигляді оплати від споживачів.

При цьому, відповідач є підприємством, що надає комунальні послуги за регульованим тарифом, який не вправі встановлювати самостійно і який не відшкодовує собівартість теплової енергії на сто відсотків, внаслідок чого підприємство несе прямі збитки через непокриття різниці в тарифах.

Також відповідно до наданого відповідачем до матеріалів справи наказу №50 від 29.03.2018, з 1 червня 2018 року по 30 вересня 2018 року, у зв'язку з важким економічним станом відповідача, закінченням опалювального сезону та з метою економії коштів останнім введено режим неповного робочого часу.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що основними споживачами природного газу, що постачається відповідачем, є установи і організації, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, підприємство постійно працює по збитковим тарифам та знаходиться у важкому фінансовому становищі, із зазнанням значних збитків, у тому числі внаслідок проведення антитерористичної операції у Донецькій області.

Додатковий фінансовий тягар у вигляді примусового стягнення 3% річних та інфляційних витрат може привести до банкрутства підприємства відповідача і поставить під загрозу можливість відновлення становища, та як наслідок подальшої реалізацій газу установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів.

Відтак, представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об'єктивних обставин, що виключали б можливість покупця належним чином виконати свої зобов'язання за договором.

Водночас, політична, економічна ситуація в країні, в рівній мірі впливає на фінансове становище обох сторін, внаслідок чого суд не вбачає можливості в наданні переваги певній стороні.

З огляду на сукупність представлених відповідачем доказів відносно свого фінансового становища, розмір спірних нарахувань поряд із сумою основного боргу, яка фактично на момент розгляду справи є сплаченою, строк прострочення грошових зобов'язань з боку відповідача, ступінь його вини у виникненні цього спору, зважаючи на встановлений договором порядок розрахунків за спожитий природний газ, суд дійшов висновку про доцільність надання розстрочення виконання рішення строком на 1 рік, починаючи з наступного місяця після винесення судового рішення, а саме з 13.03.2019 по 13.02.2020 включно з щомісячним платежем у розмірі 24636,71 грн. (перший платіж 24636,74 грн.), внаслідок чого заява Комунального виробничого підприємства “Краматорська тепломережа” Краматорської міської ради підлягає задоволенню.

З урахуванням норм ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст129, 236-241,331 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариство “Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення пені інфляційних втрат та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов’язання у загальному розмірі 558356 грн. 64 коп. – задовольнити частково.

Стягнути з Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради (84301, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Олекси Тихого, 2 Б, ) на користь Публічного акціонерного товариство “Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ) заборгованість у розмірі 295640 грн. 55 коп., з яких:

-           3 % річних у розмірі 62172 грн. 37 коп.;

-          інфляційні втрати у розмірі 233468 грн. 18 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4434 (чотири тисячі чотириста тридцять чотири гривні) 63 коп.

Розстрочити виконання рішення суду від 13.02.2019 року у справі №905/1885/18 на 12 місяців за наступним графіком:

-          до 13.03.2019 – 24636,74 грн.,

-          до 13.04.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.05.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.06.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.07.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.08.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.09.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.10.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.11.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.12.2019 – 24636,71 грн.,

-          до 13.01.2020 – 24636,71 грн.,

-          до 13.02.2020 – 24636,71 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 13 лютого 2019 року.

Повний текст рішення складено та підписано 18 лютого 2019 року.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили за правилами, встановленими статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому главою 1 розділу ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Е.В. Зекунов