ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

м. Одеса

Справа № 915/630/18

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: Л.В. Лавриненко, С.В. Таран,

секретар судового засідання – О.В. Клименко,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Т. Ю. Кучерява;

від відповідача: не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року (суддя Алексєєв А.П., м. Миколаїв, повний текст рішення складено та підписано 26.11.2018 року)

у справі № 915/630/18

за позовом Акціонерного товариства «Миколаївобленерго»

до відповідача Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток»

про врегулювання розбіжностей при внесенні змін до договору про постачання електричної енергії від 06.10.2014 року № 44/3120,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», в якій просило суд врегулювати розбіжності, які виникли при укладенні додаткової угоди від 27.04.2018 року до договору від 06.10.2014 року №44/3120 та викласти п. 6 додатку № 10 до додаткової угоди від 27.04.2018 року в наступній редакції: «У разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком платежів, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування за весь час прострочення:

- пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період, за який здійснюються нарахування;

- 3 % річних з простроченої суми. При цьому сума боргу повинна бути сплачена Споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Пеня, 3 % річних та інфляційні нарахування сплачуються на поточний рахунок Постачальника електричної енергії, який вказується в рахунках, протягом 5 операційних днів з дня їх отримання».

Також позивач просив суд відшкодувати йому за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що при внесенні змін до договору від 06.10.2014 року №44/3120 у сторін за договором виникли розбіжності, які залишились неврегульованими сторонами у добровільному порядку.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року у справі №915/630/18 (суддя Алексєєв А.П.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його прав не внесенням п. 6 до додатку № 10 до Договору.

Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року у справі №915/630/18 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Миколаївобленерго».

Скаржник вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції не були застосовані наступні норми права: ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, п. 5.22 Правил користування електричною енергією, ст. 638 Цивільного кодексу України, а також неправильно надана оцінка п. 3.2.6 Правил роздрібного ринку електричної енергії.

Позивач вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що додатки до договору вже були укладені та погоджені обома сторонами при їх оформленні та підписанні ще 06.10.2014 року, тому сам факт наявності додатків до договору в ході розгляду справи учасниками не оспорював ся, натомість, судом першої інстанції не враховано, що споживач погодився з необхідністю внесення змін до договору шляхом оформлення нових додатків №№ 4, 10 до договору, підписавши додаткову угоду, у зв’язку з чим, на думку скаржника, висновок суду першої інстанції щодо необов’язковості укладення додатків до договору не містить обґрунтування та не є предметом спору взагалі.

Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» вважає, що п. 6 додатку № 10 містить істотну умову договору, а саме порядок оплати пені, інфляційних, 3 % річних.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.12.2018 року у справі №915/630/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року у справі №915/630/18, ухвалою від 15.01.2019 року розгляд справи призначено на 14.02.2019 року о 14:30 год.

17.01.2019 року до суду надійшов відзив від відповідача, в якому останній просить суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року у справі №915/630/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві зазначено, що позивач не наводить обґрунтування неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та не вказує у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів у даному випадку, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги.

Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник відповідача у судове засідання не з’явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм процесуальним правом на участь у судових засіданнях. Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду, які надсилались сторонам завчасно за належними адресами, явка сторін не визнавалась обов’язковою.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Миколаївобленерго" (Постачальник) та Комунальним підприємством "Спеціалізоване комунальне підприємство "Гуртожиток" (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії 06.10.2014 року № 44/3120 з додатками №№ 1, 1а, 2, 3, 4, 8, 10, 11, 13, за умовами якого Постачальник зобов’язався продавати електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з дозволеною потужністю 4104,9 кВт, а Споживач зобов’язався оплачувати Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точка продажу електричної енергії по кожному об’єкту Споживача визначається додатком № 8 «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін». Приєднана потужність у точках підключення становить 4104,9 кВт.

Згідно з п. 2.1 договору під час виконанні умов договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ).

У п. 2.3.3 договору передбачено, що споживач зобов'язується оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 10 "Порядок розрахунків" та № 4 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Пунктом 2.4 договору визначено, що сторони зобов’язуються укласти додатково договори, передбачені чинним законодавством та Правилами користування електричною енергією, у разі обґрунтованої присутності у процесі забезпечення Споживача електричною енергією третьої сторони (основного споживача, електропередавальної організації, субспоживача, постачальника за нерегульованим тарифом).

Розділом 4 договору визначено відповідальність сторін.

Зокрема, у п. 4.2.1 договору сторони погодили, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3. – 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 10 «Порядок розрахунків», Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати в частині розрахунків за спожиту електричну енергію, яка спожита для забезпечення потреб адміністративних будівель, що не відносяться до категорії населення, 3 % річних та індекс інфляції. Сума пені зазначається у розрахунковому документів окремим рядком.

Положеннями п. 9.3 договору передбачено, що спірні питання та розбіжності щодо виконання умов цього договору, щодо яких сторонами не буде досягнуто згоди, вирішуються у порядку, встановленому законодавством України

Додатковою угодою від 27.04.2018 року передбачено, що Додатки №№ 4,10 до договору від 06.10.2014 року № 44/3120 втрачають свою чинність та викладаються в редакції від 27.04.2018 року. Додаткова угода з додатками №№ 4, 10 змінює договір в наступних питаннях: стосовно розрахункового періоду (по ПРРЕЕ цей період становитиме календарний місяць), стосовно дати надання звіту за використану електричну енергію, способів надання звітності; стосовно варіантів здійснення оплати та отримання рахунків за фактично використану електроенергію; стосовно порядку здійснення платежів, обумовлених договором; стосовно впровадження електронного документообігу між сторонами по договору тощо.

Відповідач 31.05.2018 року повернув додаткову угоду від 27.04.2018 року до договору разом із протоколом розбіжностей № 1 по додатку № 10, тобто відповідачем були погоджені зміни до договору, які обумовлені додатковою угодою та додатками №№ 4, 10, крім п. 6 додатку № 10, яким визначено наступне:

"У разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком платежів, Постачальник електричної енергії проводить Споживачу нарахування за весь час прострочення:

- пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період, за який здійснюються нарахування;

- 3% річних з простроченої суми. При цьому сума боргу повинна бути сплачена Споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Пеня, 3% річних та інфляційні нарахування сплачуються на поточний рахунок Постачальника електричної енергії, який вказується в рахунках, протягом 5 операційних днів з дня їх отримання".

У протоколі розбіжностей відповідач запропонував виключити вищезазначений пункт.

Не погодившись з пропозицією відповідача щодо виключення п. 6 з додатку № 10, позивач супровідним листом від 18.06.2018 року № 2970/04-11 направив споживачу протокол узгодження розбіжностей до договору від 06.10.2014 року № 44/3120, в якому наполягав на збереженні в тексті додатку № 10 до договору пункту 6 щодо нарахування санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань по оплаті рахунків, посилаючись на п. 4.17 ПРРЕЕ.

Оскільки при внесенні змін до договору від 06.10.2014 року № 44/3120 у сторін виникли розбіжності щодо п. 6 додатку № 10 до договору, які залишились неврегульованими, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить викласти пункт 6 додатку № 10 до додаткової угоди від 27.04.2018 року в редакції позивача.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За приписами ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Частинами 3 і 4 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов’язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов’язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

У розумінні статті 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Водночас у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 8.1 Правил затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕ) від 31.07.1996 року №28, які діяли на момент укладання договору, постачальник електроенергії мав право на стягнення пені та застосування інших санкцій.

Згідно з постановою НКРЕ від 14.03.2018 року № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" з 11.06.2018 року втратила чинність постанова НКРЕ від 31.07.1996 року № 28 "Про затвердження Правил користування електричною енергією" (зі змінами), а з 11.06.2018 року набули чинності Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ).

Відповідно до п. 2 постанови НКРЕ від 14.03.2018 року № 312 укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється до 1 грудня 2018 року шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання на умовах чинних договорів про постачання електроенергії та про користування електроенергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

Як вбачається з даного пункту укладання договорів здійснюється шляхом приєднання споживача до публічного договору на умовах чинного договору, а не шляхом внесення змін про встановлення неустойки в додаток до договору.

При цьому, договір на постачання електроенергії споживачу є примірним, тому сторони відповідно до норм законодавства України самостійно визначають істотні умови.

Пунктом 3.2.6. Правил затверджених постановою НКРЕ від 14.03.2018 року №312 передбачено, що договір про постачання електричної енергії споживачу містить такі істотні умови: 1) загальні положення; 2) предмет договору; 3) умови постачання; 4) якість постачання електричної енергії; 5) ціна та/або порядок її розрахунку, порядок обліку та оплати електричної енергії; 6) права та обов'язки споживача; 7) права і обов'язки електропостачальника; 8) відповідальність сторін; 9) порядок зміни електропостачальника; 10) порядок врегулювання спорів; 11) умови форс-мажорних обставин; 12) строк дії договору; 13) реквізити сторін; 14) порядок організації комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку; 15) інші умови.

Слід зазначити, що нарахування інфляційних, 3 % річних і пені чітко визначене нормами чинного законодавства і не може вважатись істотною умовою договору.

Інфляційні і 3 % річних нараховуються і стягуються виключно у відповідності до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

Сторони у договорі у добровільному порядку можуть погодити особливості нарахування пені.

Позивач у даній справі під час укладання договору з відповідачем усвідомлював, що оплата за поставлену електроенергію може буди проведена невчасно як відповідачем так і мешканцями гуртожитків які знаходяться на балансі відповідача, а тому до договору було включено п.4.2.1, яким вже передбачена відповідальність за внесення платежів у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати в частині розрахунків за спожиту електричну енергію, яка спожита для забезпечення потреб адміністративних будівель, що не відносяться до категорії населення, 3% річних та індекс інфляції.

Відповідно до п. 4.17 Правил затверджених постановою НКРЕ від 14.03.2018 року №312 за несвоєчасну оплату передбачених договором (комерційною пропозицією) платежів понад обумовлений термін споживач сплачує неустойку (пеню) та інші платежі згідно з законодавством та договором.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведення позивачем необхідності в укладанні п. 6 додатку № 10 у судовому порядку, оскільки положення щодо нарахування інфляційних втрат, 3 % річних і пені чітко врегульовані чинним законодавством, узгоджені сторонами у п.4.2.1 договору про постачання електричної енергії від 06.10.2014 року № 44/3120 і не є істотною умовою договору.

Враховуючи викладене, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у даному випадку відсутні.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Зокрема, судова колегія не приймає до уваги посилання скаржника на те, що п. 6 додатку № 10 до договору містить таку істотну умову як порядок оплати Споживачем рахунків на сплату пені, інфляційних і 3 % річних, оскільки вимога про оплату відповідних рахунків саме протягом 5 операційних днів з дня їх отримання не ґрунтується на вимогах законодавства, а інші положення спірного пункту не змінюють існуючого порядку сплати відповідних платежів.

Переглядаючи, в межах свої повноважень, судові рішення у даній справі, апеляційним господарським судом не встановлено будь-яких порушень балансу прийняття доводів сторін.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року у справі №915/630/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.11.2018 року у справі №915/630/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.02.2019 року.

Головуючий суддя                                                   Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                С.В. Таран

Суддя                                                                                Л.В. Лавриненко