ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.01.2019

Справа № 910/16481/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до                     приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

про                     стягнення 179980,82 грн.,

Представники:

від позивача          Лялюк Л.В.(за довіреністю)

від відповідача           не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення 179980,82 грн. за договором про встановлення сервітуту № БМС-11-Б/746 від 02.11.2015.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем свого обов’язку за вказаним договором щодо сплати за користування майном (частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності за адресою: проспект Перемоги, 17, м. Київ) протягом листопада 2015 року – серпня 2018 року.

Суд своєю ухвалою від 20.12.2018 відкрив провадження у справі, постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі. Заперечення відповідача ґрунтуються на такому:

- договір є недійсним, оскільки ним не визначений предмет договору;

- сторонами, не було підписано акту розміщення обладнання на умовах сервітуту, як це передбачено договором, внаслідок відмови відповідача від договору.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов відносно вказаного виду договору, і він є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань. Спростовуючи доводи відповідача про те, що він не приступив до користування майном, позивач посилається на умови договору (пункт 2.1), відповідно до яких встановлення сервітуту (право обмеженого користування) для розміщення обладнання розпочинається з моменту укладення договору, а не з підписання акту розміщення обладнання, та на акти приймання послуг за ряд місяців 2017 та 2018 років (червень 2017 р., жовтень 2017 р., березень 2018 р., квітень 2018 р., травень 2018 р., січень-квітень 2018 р., червень 2018 р., липень 2018 р., серпень 2018 р., вересень 2018 р., жовтень 2018 р.), підписаних відповідачем, відповідно до яких останній прийняв послуги з користування майном. Докази розірвання договору відсутні.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

02.11.2015 між комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» та приватним акціонерним товариством «МТС Україна», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», укладено договір № БМС-11-Б/746 про встановлення сервітуту (далі - Договір).

Предметом регулювання Договору є відносини, що пов’язані з обмеженим користуванням відповідачем частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв’язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі – обладнання).

Право позивача на укладення договорів на розміщення суб’єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об’єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, таких як: нежитлові будинки, інженерні та інші споруди, а також будинки та інфраструктурні об’єкти житлового фонду, передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, засновано на рішенні Київської міської ради від 14.07.2011 № 378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій».

Право обмеженого користування чужим майном є сервітутом, поняття і зміст якого врегульовано главою 32 Цивільного кодексу України. Зміст сервітуту (ст. 403 ЦК України) становлять обсяг прав щодо користування особою чужим майном, що залежать від виду сервітуру, обов’язки суб’єктів сервітутного права (плата, відшкодування збитків), порядок його припинення.

За умовами Договору (п.п. 1.1, 1.2) відповідачу (сервітуарію) надано право обмеженого користування частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними в додатку 1 до Договору (м. Київ, проспект Перемоги, 17, надалі - об’єкт розміщення) для розміщення сервітуарієм обладнання базових станцій стільникового зв’язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (надалі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (додаток № 2 до Договору).

Додаток № 2 містить схематичні дані про зону (місце) розміщення обладнання на покрівлі і її площу, у якому відсутні підписи сторін. Водночас, цей додаток наведений у розділі 12 Договору серед додатків до Договору на час його укладення. Отже, додаток № 2 є невід’ємною складовою Договору, і за відсутності даних про існування додатку № 2 з іншими умовами, умови додатку № 2 є узгодженими сторонами умови щодо розміщення обладнання.

Вказане свідчить про те, що умови Договору містять інформацію про предмет сервітуту і, відповідно, сторонами досягнуто згоди щодо нього, яким є частина покрівлі будівлі за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 17, площею 5 кв.м., для розміщення однієї антени висотою 6 м. З огляду на це, доводи відповідача про недійсність Договору внаслідок не визначення предмету сервітуту не відповідають дійсності.

Розміщення обладнання, виходячи з п. 2.2 Договору, повинно здійснюватись на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання, який сторонами складено не було.

Водночас, сервітут – це речове право, яке породжує абсолютні і виключні відносини, але не зобов’язально-правові, оскільки за договором про встановлення сервітуту власник майна за певну плату або без неї поступається своїм правом володіння і користування майном. З огляду на це встановлення сервітуту розпочинається з моменту укладення Договору (п. 2.1), а не з моменту розміщення обладнання. Крім того, акти надання послуг за червень 2017р., жовтень 2017р., березень 2018р., квітень 2018р., травень 2018р., січень-квітень 2018р., червень 2018р., липень 2018р., серпень 2018р., вересень 2018р., жовтень 2018р., які підписані відповідачем, засвідчують факт розміщення обладнання.

Згідно з п.п. 3.1, 3.5 Договору, сервітуарій зобов’язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об’єктом розміщення, відповідно до умов договору; нарахування плати починається з моменту дії договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 4 до даного Договору.

Пунктами 3.2, 3.3 Договору передбачено, що розрахунок щомісячної плати за кожен об’єкт розміщення та в цілому за Договором наводиться в додатку № 1 до даного договору; щомісячний розмір плати за даним договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного місяця.

Відповідно до п. 3.3 Договору, на момент підписання даного Договору щомісячна плата становить 3605,50 грн., в тому числі ПДВ 600,92 грн.

Пунктом 3.10 передбачено, що розмір плати за договором змінюється з моменту внесення змін до розміру складових формули розрахунку розміру щомісячної плати визначеної у додатку № 1 до даного Договору.

Строк дії Договору було встановлено до 31.10.2016 (п. 9.1 Договору).

Пунктом 9.2. Договору передбачено, що у разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах. Сторонами не подано суду надсилання відповідного повідомлення, а тому Договір за правилами п. 9.2 було пролонговано на кожний наступний рік.

Відповідно          до наказу Міністерства регіонального          розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.02.2015 № 17, показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 7 211 грн. (з урахуванням ПДВ).

Виходячи з визначеної додатком № 1 формули розрахунку розміру щомісячної плати, місячної плати за 2015 рік становить: 7211 грн./12 х 5 кв. м (площа, яку займає обладнання) х 1,0 х 1,2 = 3 605, 50 грн.

Відповідно          до наказу Міністерства регіонального          розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.10.2015 № 273, показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 8          848 грн. (з          урахуванням ПДВ).

Місячна плата за 2016 рік, у зв’язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 8 848 грн./12 х 5 кв. м х 1,0 ї 1,2 = 4 424,00 грн.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.02.2017 № 14 показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 11 269 грн. (з урахуванням ПДВ).

Місячна плата за 2017 рік, у зв’язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 11269 грн./12 х 5 кв. м х 1,0 х 1,2 = 5 634, 50 грн.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 01.03.2018 № 46 показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 13 047 грн. (з урахуванням ПДВ).

Місячна плати за 2018 рік, у зв’язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 13047 грн./12 х 5 кв. м х 1,0 х 1,2 = 6 523, 50 грн.

Листами від 16.12.2015 № 155/19-2806, від 17.02.2017 № 062/15/19-531, від 10.05.2018 № 062/15/19-1047, які відповідач отримав (докази – в матеріалах справи), позивач повідомив відповідача про зміну розміру місячної плати за Договором.

Відповідач не сплачував платежі, у зв’язку з чим за період з листопада 2015 року до серпня 2018 року у відповідача утворилась заборгованість на суму 179980,82 грн.

Вимоги позивача від 20.07.2017 № 062/15/19-1967, від 16.02.2018 № 062/15/19-381 залишені відповідачем без задоволення.

Станом на день розгляду справи в суді відповідач не погасив 179980,82 грн. боргу.

Згідно з нормами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у сумі 179980,82 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов’язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити повністю позов комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна».

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (вул. Лейпцизька, 15, м. Київ, 01601, код 14333937) на користь комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (вул. Володимирська, 51-А, м. Київ, 01001, код 03366500) 179980,82 грн. боргу, 2699,71 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України».

Рішення підписано 15.02.2019

Суддя                                                                                                     С. А. Ковтун