ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. ОдесаСправа № 916/465/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Мишкіної М.А.,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від прокуратури - Бондаревський О.М.,

від Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області - участі не брали;

від Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області - участі не брали;

від Фермерського господарства "Кулевча" - Величко К.Г.;

від Саратської районної державної адміністрації - участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.09.2018, прийняте колегією суддів у складі: головуючого судді Літвінова С.В., суддів Лічмана Л.В., Цісельського О.В., м.Одеса, повний текст складено 01.10.2018

у справі № 916/465/18

за позовом: заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області

до відповідачів:

- Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області;

- Фермерського господарства "Кулевча";

- Саратської районної державної адміністрації;

про визнання незаконним рішення сільської ради та скасування рішення державного реєстратора

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 р. заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області звернувся з позовною заявою до Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, Фермерського господарства "Кулевча" та Саратської районної державної адміністрації про визнання незаконним рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 про оформлення права власності на комплекс будівель у с. Кулевча, який складається, у тому числі, з бази відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 4 та про скасування рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. (індексний номер: 32476173 від 22.11.2016) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24 за реєстраційним номером 250.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приймаючи оспорене рішення Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області перевищила надані їй чинним законодавством повноваження та порушила права позивача, в зв'язку з чим прокурор вважає вказане рішення незаконним, як і прийняте на його підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об'єкту нерухомості переданого у власність Фермерського господарства "Кулевча".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 у справі №916/465/18 (головуючий суддя Літвінов С.В., судді Лічман Л.В., Цісельський О.В.) в задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в частині визнання незаконним спірного рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області є обґрунтованими, проте дійшов висновку про необхідність застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо звернення з вимогою про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, заступник прокурора Одеської області звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 у справі №916/465/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, а також стягнути з позивача на користь прокуратури Одеської області судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що приймаючи рішення суд зауважив, що оскільки позивач починаючи з 16.12.2011 укладав з Фермерським господарством "Кулевча" договори на право тимчасового користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний об'єкт нерухомості, то фактично позивач починаючи з 16.12.2011 був обізнаний про правові підстави набуття Фермерським господарством "Кулевча" статусу власника бази відпочинку "Волна", проте, таке твердження суду, на думку скаржника, не відповідає приписам чинного законодавства, не підтверджується матеріалами справи та є нелогічним.

Так, апелянт зазначає, що предметом позову є визнання незаконним рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012, в зв'язку з чим відлік строку позовної давності не може починатись раніше прийняття спірного рішення; підставою звернення прокурора в інтересах позивача по справі є порушення його цивільних прав, яке відбулося 22.11.2016 при реєстрації права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна", оскільки само по собі не реалізоване спірне рішення сесії не порушувало будь-яких цивільних прав.

Також скаржник вказує на те, що висновок суду про обізнаність позивача про існування спірного рішення фактично не підтверджується будь-якими письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Крім того, апелянт вважає висновок суду щодо законності реєстрації права власності на базу відпочинку "Волна" таким, що не кореспондується з приписами чинного законодавства України, оскільки вказане рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна" було прийнято на підставі оскарженого незаконного рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 про оформлення права власності на комплекс будівель у с. Кулевча.

Заступник прокурора Одеської області також зазначає, що державним реєстратором прийнято рішення щодо реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, що розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24, проте безпосередньо у рішенні зазначено іншу адресу, а саме: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 4, тобто фактично рішення щодо оформлення права власності на об'єкт нерухомості, розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24, відповідним органом місцевого самоврядування не приймалось.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2018 у справі №916/465/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області.

07.12.2018 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фермерського господарства "Кулевча" надійшов відзив на апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області, в якому відповідач просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 у справі №916/465/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області - без задоволення, винести ухвалу про стягнення з прокуратури Одеської області в дохід державного бюджету штрафу у зв'язку із зловживанням процесуальними правами по справі №916/465/18. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що оскаржуваним рішенням Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 взагалі не вирішувалось питання про передачу у будь-який спосіб (власність, користування, оренда, тощо) земельної ділянки, на якій розташована база відпочинку "Волна", більш того, жодним з відповідачів з 2012 і по теперішній час жодного рішення щодо означеної земельної ділянки - не приймалось.

Відповідач зауважує, що 16.11.2011 Тузлівська сільська рада на підставі заяви Фермерського господарства "Кулевча" та доданих до неї документів ухвалила рішення №140 про укладення договору на право користування земельною ділянкою, що стало підставою для укладання договору №33 від 25.01.2012 на право тимчасового фактичного користування землею загальною площею 1,001 га (на якій розташована база відпочинку "Волна") між Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області і Фермерським господарством "Кулевча".

Приймаючи зазначене рішення №140 від 16.12.2011, на думку відповідача, саме позивач був зобов'язаний пересвідчитись, на яких правових підставах Фермерське господарство "Кулевча" звернулось до позивача щодо оформлення права користування відповідною земельною ділянкою та перевіряти ці обставини кожного року, приймаючи на сесії сільської ради відповідні рішення та укладаючи кожного року договори з Фермерським господарство "Кулевча". Відтак, починаючи з 16.12.2011 Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області повинна була бути обізнана, що відповідач- Фермерське господарство "Кулевча" є правонаступником СВК "Росія" щодо володіння базою відпочинку "Волна".

Відповідач зазначає, що рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 та подальші реєстраційні дії у зв'язку із його прийняттям, були викликані виключно технічною необхідністю змінити в реєстрі відомості про власника майнового комплексу, оскільки після реорганізації СВК "Росія" новим власником майнового комплексу стало Фермерське господарство "Кулевча", тобто, з вчинених відповідачами дій вочевидь вбачається, що процедура зміни правонаступника та її подальша реєстрація у встановленому законом порядку, носила виключно технічний характер і була спрямована на впорядкування даних про власника, а не на спробу незаконного привласнення майнового комплексу або земельної ділянки.

Крім того, відповідач зауважує, що реєстрація права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна", була здійснена у повній відповідності до вимог законодавства, а посилання скаржника на приписи Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не заслуговують на увагу.

Стосовно наявності розбіжностей в адресах в оскаржуваному рішенні №60 від 24.12.2012 і в реєстраційних даних державного реєстратора (вул. Лісна, 4 і вул. Лісна, 24) відповідач зазначає, що виправлення допущеної технічної формальної помилки щодо правильності зазначення адреси шляхом позбавлення Фермерського господарства "Кулевча" законного права власності, призведе до грубого порушення майнових прав останнього, що прямо суперечить існуючій практиці Європейського суду з прав людини. В такому випадку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існує окрема процедура виправлення технічної помилки.

Позивач, Саратська районна державна адміністрація та Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області власні правові позиції щодо апеляційної скарги в письмовому вигляді не виклали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 справу №916/465/18 призначено до розгляду на 13.02.2019 об 11:00.

У судовому засіданні 13.02.2019 представник прокуратури апеляційну скаргу підтримав; представник Фермерського господарства "Кулевча" проти її задоволення висловив заперечення, а також підтримав заявлене ним у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про стягнення з прокуратури Одеської області в дохід державного бюджету штрафу у зв'язку із зловживанням процесуальними правами по справі №916/465/18 в розмірі 10 (десяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб; представники Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області та Саратської районної державної адміністрації участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (том ІІ а.с. 168-170).

Стосовно заявленого Фермерським господарством "Кулевча" клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина третя статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною третьою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов'язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи. Положеннями частини третьої цієї статті визначено, що у випадку невиконання учасником справи його обов'язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи №916/465/18 будь-яких доказів зловживання прокурором своїми процесуальними правами не містять, в зв'язку з чим вищезазначене клопотання Фермерського господарства "Кулевча" є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та Фермерського господарства "Кулевча", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2006 рішенням Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №123-V було вирішено надати згоду СВК "Росія" на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах довгострокової оренди строком на 25 років, для експлуатації та обслуговування бази відпочинку "Волна" на площі 1,08 га за рахунок земель рекреаційного призначення Тузлівської сільської ради в межах населеного пункту Лебедівка Татарбунарського району Одеської області та продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки під базою відпочинку "Волна" №139 від 05.05.2005 на термін виготовлення проекту землеустрою тобто до 01.01.2008.

23.07.2007 рішенням Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області "Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання її в оренду СВК "Росія" №232-V було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду терміном на 5 років СВК "Росія" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу бази відпочинку "Волна", розташованого за адресою: село Лебедівка, Тузлівської сільської ради, Татарбунарського району Одеської області.

Між Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області та Базою відпочинку "Волна" СВК "Росія" було укладено договір на право тимчасового платного користування земельною ділянкою №543 від 13.01.2010, відповідно до якого землевласник передав, а землекористувач, на термін до моменту укладання основного договору оренди, прийняв у тимчасове платне користування земельну ділянку для експлуатації та обслуговування бази відпочинку строком до 13.01.2011.

У 2011 році, за твердженням Фермерського господарства "Кулевча", останнє стало правонаступником усіх прав та обов'язків СВК "Росія", на підтвердження чого, відповідачем було надано копії розпорядження загальних зборів учасників СВК "Росія" від 05.08.2011 та передавального акту.

16.12.2011 Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області прийняла рішення №140-VІ про укладення договору "Про право тимчасового фактичного користування земельною ділянкою", яким було вирішено укласти відповідний договір, зокрема, з Фермерським господарством "Кулевча", на підставі якого 25.01.2012 між Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області ("землевласник") та Фермерським господарством "Кулевча" ("землекористувач") було укладено договір на право тимчасового фактичного користування землею. Відповідно до вказаного договору землевласник передав, а землекористувач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення під базою відпочинку "Волна" строком до 01.01.2013.

В подальшому на підставі аналогічних рішень Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (№239-VІ від 20.12.2012; №356-VІ від 30.01.2014; №445- VІ від 24.12.2014; №45-І від 22.01.2016; №168-І від 23.12.2016; №318-І від 14.02.2018), між нею та Фермерським господарства "Кулевча" укладались аналогічні за змістом договори на право тимчасового фактичного користування землею строком на один рік, а саме: договори на право тимчасового фактичного користування землею від 25.12.2012, від 04.02.2014, від 15.01.2016, від 03.02.2017 та від 29.01.2018.

На засіданні комісії з вирішення майнових питань Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області 22.11.2012 було вирішено задовольнити заяву Фермерського господарства "Кулевча"і виділити в натурі зі складу майна, реорганізованого підприємства СВК "Росія", правонаступником якого є Фермерське господарство"Кулевча", в рахунок майнового паю, базу відпочинку "Волна".

24.12.2012 Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області було прийнято рішення №60 про оформлення права власності на комплекс будівель, яким вирішено оформити право власності на комплекс будівель у с. Кулевча, який складається, у тому числі, з бази відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лисна, 4 за Фермерським господарством "Кулевча" з видачею свідоцтва на право власності (далі - рішення №60 від 24.12.2012).

Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області Фермерському господарству "Кулевча" 16.01.2013 видано свідоцтво на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, відповідно до якого Фермерське господарство "Кулевча" має право на пайовий фонд Колективного сільськогосподарського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Кулевча" відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 05.02.2000.

На підставі вищезазначеного рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012, виписки з протоколу засідання комісії з вирішення майнових питань, рішення СВК "Росія" б/н від 05.08.2011, передавального акту СВК "Росія" та Фермерського господарства "Кулевча" б/н від 18.11.2011, виписки з ЄДР від 03.07.2015 державним реєстратором Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. 22.11.2016 було прийнято рішення індексний номер: 32476173 про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 250, за Фермерським господарством "Кулевча".

28.09.2017 Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області прийняла рішення №279-І "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Фермерському господарству "Кулевча" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу бази відпочинку "Волна".

Предметом даного спору є вимога про визнання незаконним рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 про оформлення права власності на комплекс будівель у с. Кулевча, який складається, у тому числі, з бази відпочинку "Волна", та про скасування рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. (індексний номер: 32476173 від 22.11.2016) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна" за Фермерським господарством "Кулевча".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в частині визнання незаконним спірного рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області є обґрунтованими, проте дійшов висновку про необхідність застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позовної вимоги про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та відмови у задоволенні позову з цих підстав, враховуючи наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 325 Цивільного кодексу України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна, визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У частині першій статті 21 Цивільного кодексу України закріплено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Приписами статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення (далі - Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні"), визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" права суб'єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють відповідні ради.

У главі 2 розділу ІІ Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до підпункту 1 пункту "а" статті 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно з частинами першою, другою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено правові засади права комунальної власності.

Так частиною першою зазначеної статті визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відмерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п'ята статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Таким чином, з вищезазначених приписів чинного на момент прийняття рішення №60 від 24.12.2012 законодавства України випливає, що органи місцевого самоврядування могли розпоряджатись тільки майном, що належить до комунальної власності відповідної територіальної громади.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області прийняла рішення щодо оформлення права власності за Фермерським господарством "Кулевча" на комплекс будівель, а саме: базу відпочинку "Волна", яка знаходиться за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лисна, 4, тобто, на нерухоме майно, яке знаходиться поза межами території Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

За таких обставин колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з доводами прокурора та висновками суду першої інстанції щодо того, що оскаржуване рішення прийнято з перевищенням повноважень, наданих законом Кулевчанській сільській раді Саратського району Одеської області, та порушує право Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на вирішення вказаних майнових питань, що є безумовним порушенням приписів статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. (індексний номер: 32476173 від 22.11.2016) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що оскільки оскаржуване рішення про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості було прийнято на підставі рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 про оформлення права власності на комплекс будівель, яке судом визнано незаконним, то позовні вимоги у зазначеній частині також підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що державним реєстратором прийнято рішення щодо реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24, проте безпосередньо в оскаржуваному рішенні зазначено іншу адресу, а саме: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лисна, 4, тобто фактично рішення щодо оформлення права власності на об'єкт нерухомості, розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24, відповідним органом місцевого самоврядування не приймалось.

Таким чином, колегія суддів вважає позовні вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. (індексний номер: 32476173 від 22.11.2016) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості також обґрунтованими та такими, що підтверджені достатніми та допустимими доказами по справі.

Щодо висновку суду першої інстанції про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову у позові з цих підстав, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною четвертою вищезазначеної статті встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною п'ятою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у разі пред'явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому частиною другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно з статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави, зокрема: представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України встановлено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що передбачені законом.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За змістом частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.

Таким чином, підставами для представництва прокурором в суді законних інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави (наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою), якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтерес держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Вищезазначеним рішенням Конституційного Суду України також встановлено, що прокурори подають до господарського суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Отже, прокурор, подаючи до суду позовну заяву, зобов'язаний відповідно до чинного законодавства України обґрунтувати наявність підстав для представництва, а також нездійснення належним чином захисту інтересів держави органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, як і подати суду докази повідомлення відповідного суб'єкта владних повноважень про звернення до суду.

Так, заступником прокурора Одеської області подана позовна заява в інтересах держави в особі Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області з огляду на те, що спірним рішенням Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області фактично вирішила передати у приватну власність нерухоме майно, що знаходиться поза межами території Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, що відноситься до повноважень Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Отже, звернення прокурора з вимогою про визнання незаконним рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 та прийнятого на його підставі рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. (індексний номер: 32476173 від 22.11.2016) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна" є правомірним.

За нормами статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до частини першої статті 261 вказаного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону, передбачені частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Судова колегія вважає за необхідне також зазначити, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з пояснень Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, які надійшли до суду першої інстанції 18.06.2018, 04.08.2017 Фермерське господарство "Кулевча" звернулось до Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області з письмовою заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для експлуатації та обслуговування майнового комплексу бази відпочинку "Волна". До зазначеної заяви було додано, зокрема інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №73605755 від 22.11.2016, яка вказує на право власності на базу відпочинку "Волна".

З зазначеної вище інформаційної довідки, яка також наявна в матеріалах справи, вбачається, що рішення державного реєстратора індексний номер: 32476173 від 22.11.2016 про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості (реєстраційний номер: 250) - базу відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24, за Фермерським господарством "Кулевча" було прийнято, зокрема, на підставі оскаржуваного рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 про оформлення права власності на комплекс будівель.

Зазначене свідчить про те, що про порушення свого права Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області, довідалась лише 04.08.2017, отримавши вищезазначені документи разом із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Фермерському господарству "Кулевча" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу бази відпочинку "Волна", на підставі якої 28.09.2017 Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області прийняла рішення №279-І "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Фермерському господарству "Кулевча" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу бази відпочинку "Волна".

Доказів на підтвердження того, що Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області про існування оскаржуваного рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 могла довідатись раніше, матеріали справи не місять. Посилання Фермерського господарства "Кулевча" та Саратської районної державної адміністрації на те, що про наявність оспореного рішення органу місцевого самоврядування Тузлівській сільській раді Татарбунарського району Одеської області стало відомо 25.12.2012, тобто в день укладення чергового договору на право тимчасового фактичного користування землею, ґрунтується на припущенні і не підтверджено жодним доказом.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перебіг строку позовної давності на звернення з вимогою про визнання недійсним рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області №60 від 24.12.2012 розпочався з 16.12.2011, а саме: з моменту прийняття рішення №140 від 16.12.2011 про укладення договору на право користування земельною ділянкою, що стало підставою для укладання договору №33 від 25.01.2012 на право тимчасового фактичного користування землею, оскільки як вірно зазначив скаржник, відлік строку позовної давності не може починатись раніше дати прийняття оспореного рішення (на момент прийняття Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області рішення №140 від 16.12.2011 про укладення договору на право користування земельною ділянкою оспореного рішення №60 від 24.12.2012 взагалі не існувало).

З урахуванням зазначеного та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів дійшла висновку, що про порушення свого права Тузлівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області, довідалась саме 04.08.2017, проте у передбаченому законом порядку за захистом своїх інтересів не звернулась, що і стало підставою для звернення заступника прокурора Одеської області з відповідним позовом до суду, строки позовної давності для якого не сплинули, в зв'язку з чим підстави для відмови у позові з цих підстав відсутні.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14).

Оскаржене судове рішення Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 у справі №916/465/18 не відповідає цим вимогам з підстав невідповідності висновків, викладених у ньому, обставинам справи, а тому на підставі статті 277 Господарського процесуального кодексу України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 238, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.09.2018 у справі № 916/465/18 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним рішення Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області від 24.12.2012 № 60 про оформлення права власності на комплекс будівель у с. Кулевча, який складається, у тому числі, з бази відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 4.

Скасувати рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області Кодрян З.В. (індексний номер: 32476173 від 22.11.2016) про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості - базу відпочинку "Волна", яка розташована за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, Тузлівська сільська рада, с. Лебедівка, вул. Лісна, 24 за реєстраційним номером 250.

Стягнути з Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області на користь прокуратури Одеської області 1174,67 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 1762 грн за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Фермерського господарства "Кулевча" на користь прокуратури Одеської області 1174,67 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 1762 грн за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Саратської районної державної адміністрації на користь прокуратури Одеської області 1174,67 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 1762 грн за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.02.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна