ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3129/18

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Чистякової І.О.
за участю секретаря судового засідання Семенова О.Є.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 21 А, код ЄДРПОУ ВП: 41022900) 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61057, м.Харків, м-н. Театральний, буд. 1, ідентифікаційний код 23148337)
до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 3-і особи , які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - 1. Адміністрація Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ); 2. Міністерство інфраструктури України (01135, м. Київ, пр. Перемоги, будинок 14, ідентифікаційний код 37472062)
про зобов`язання укласти договір та стягнення 440309,94 грн.
за участю представників учасників справи:
позивача - адвоката Гудкової Т.А., ордер ХВ № 659 46 від 30.11.2018;

3-ї особи (Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області) - не з`явився;

відповідача - Іванова І.Д., довіреність від 12.01.2019 № 14/360;

3-ї особи (Адміністрації Державної прикордонної служби України) - Данільченка О.О., довіреність №14/36 від 27.12.2018; Брижко О.В., довіреність №14/38 від 27.12.2018 р.;

3-ї особи (Міністерства інфраструктури України) - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

16.11.2018 Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (позивач), з урахуванням уточнення найменування позивача звернулося до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якій просить суд:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Харківський прикордонний загін) укласти з Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна площею 283,7 кв.м., що перебувають на балансі виробничого підрозділу вокзал станції Харків-пасажирський філії "Пасажирська компанія" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" та надання комунальних послуг орендарю, в редакції, що додається до позову;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" фактично понесені Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" витрати по утриманню Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в сумі 440309,94 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається, зокрема на те, що відповідачем не виконано умови п.5.11. договору оренди № 4377-Н від 23.10.2009, яким передбачено обов`язок відповідача протягом 15 робочих днів після підписання договору оренди укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, у тому числі на компенсацію плати за землю або договори з відповідними комунальними службами на надання комунальних послуг орендарю. Крім того, відповідач ухиляється від укладання відповідного договору з позивачем, проте отримує від позивача послуги по утриманню орендованого майна, та не відшкодовує позивачу фактично понесені витрати по утриманню орендованого майна з 01.12.2015, у зв`язку з чим за період з 01.12.2015 до 31.03.2018 включно, сума витрат позивача складає 440309,94 грн., що підтверджується розрахунком витрат, довідкою про спожиту електроенергію та документами, якими підтверджується фактичне понесення позивачем витрат, які надані до позовної заяви. За таких обставин, на думку позивача наявні правові підстави для задоволення позову про зобов`язання відповідача укласти договір та стягнення 440309,94 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.11.2018р. судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3129/18. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на "10" грудня 2018 р. о (об) 11:00. Також, судом залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області. Залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

06.12.2018р. третьою особою (Адміністрація Державної прикордонної служби України) надані письмові пояснення за вх.№34095, в яких третя особа зазначила про наступне:

- орендоване відповідачем приміщення використовується для пункту пропуску через державний кордон для залізничного сполучення, а отже згідно п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994р. №100 обов`язок по утриманню пункту пропуску покладається на Міністерство інфраструктури України; договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. припинив свою дію 30.06.2018р., обов`язку по виконанню договору після закінчення його строку чинним законодавством не передбачено, як й обов`язку по укладанню договору про відшкодування витрат за спожиту електроенергію, опалення інше утримання приміщень; судова практика у даній категорії спорів, а саме по справах: №5017/2947/2012 та №916/1134/18 є однозначною та підстави для задоволення позову відсутні;

- є рішення суду, яке вирішило спір між СТГО "Південна залізниця" та Військовою частиною НОМЕР_1 щодо зобов`язання відповідача укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна (частини привокзальної площі асфальтованої біля входу тунелю, площею 67,0 кв.м. та нежитлових приміщень - кімнат з №235 по №254, розташованих в цокольному поверсі будинку вокзалу, площею 283,7 кв.м.), а саме рішення господарського суду у справі №5023/482/11 від 09.03.2011р., залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2011р. Отже, на думку третьої особи, оскільки позивач є правонаступником СТГО "Південна залізниця", а згідно ст. 104 ЦК України, до позивача, як правонаступника переходять майно, права та обов`язки, є підстави для закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору згідно п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України.

10.12.2018р. третьою особою у справі (Адміністрація Державної прикордонної служби України) надано до суду клопотання за вх.№34361, в якому третя особа просила зупинити провадження у справі до закінчення дії воєнного стану, що введений в Україні строком на 30 діб з 26.11.2018р. по 26.12.2018р.у Вінницький, Луганській, Миколаївській, Одеській, Сумській, Харківській, Чернігівській, Донецькій, Запорізькій, Херсонській, Херсонській областях України, а також у внутрішніх водах України Азово-Керченської акваторії, що затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України №393 від 26.11.2018р. "Про введення воєнного стану в Україні"

10.12.2018р. відповідачем у справі наданий до суду відзив на позовну заяву за вх.№34305, в якому відповідач проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, оскільки утримання пункту пропуску, який знаходиться в користуванні відповідача згідно договору оренди №4377-Н від 23.10.2009р. покладається на Міністерство інфраструктури України згідно Постанови Кабінету Міністрів України "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства" від 22.02.1994 р. №100, а отже на думку відповідача п.5.11. договору оренди №4377-Н суперечить вимогам чинного законодавства України та на думку відповідача у нього відсутній обов`язок по укладанню договору із позивачем. Також, відповідач зазначив, що договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. припинив свою дію 30.06.2018р., а отже посилання позивача на умови договору, що припинив свою дію є безпідставним. Крім того, відповідач зазначив, що судом вже вирішено спір, що є предметом позову у даній справі, а саме рішенням господарського суду у справі №922/482/11 від 09.03.2011р. у задоволенні позову СТГО «Південна залізниця» в особі «Вокзал Харків - Пасажирський» до Військової частини НОМЕР_1 щодо зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, що є предметом договору оренди за договором №4733-Н від 22.10.2009р., судом відмовлено, що на думку відповідача є підставою для закриття провадження у даній справі за відсутністю предмету спору згідно ч.2 ст. 231 ГПК України.

10.12.2018р. позивачем у справі надана до суду заява про уточнення назви позивача за вх.№34362, в якій позивач повідомляв суд про зміну типу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на Акціонерне товариство "Українська залізниця", про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис. Отже позивач з урахуванням вищевказаного уточнив назву позивача, а саме : Акціонерне товариство "Українська залізниця".

В підготовчому засіданні 10.12.2018р. без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням ії до протоколу судового засідання від 10.12.2018р. про задоволення клопотання представника позивача щодо заміни назви позивача.

26.12.2018р. позивачем у справі надано відповідь на відзив за вх.№85766.

В підготовчому засіданні 27.12.2018р. без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням ії до протоколу судового засідання від 27.12.2018р. про залишення відповіді на відзив наданої позивачем без розгляду за пропущенням процесуального строку на подання відповіді згідно ст. 118 ГПК України, та судом зазначено, що позивачу був встановлений строк 5 днів з моменту отримання відзиву на позовну заяву на подання відповіді на відзив, проте не зважаючи на отримання відзиву на позов 11.12.2018р. , позивачем строк порушено.

Також, у судовому засіданні 27.12.2018р. було оголошено та поставлено на обговорення клопотання третьої особи (Адміністрація Державної прикордонної служби України) про зупинення провадження у справі до закінчення дії воєнного стану.

Присутній представник третьої особи у судовому засіданні 27.12.2018р. просив клопотання про зупинення провадження у справі залишити без розгляду, оскільки на даний час воєнний стан в Україні припинено.

В підготовчому засіданні 27.12.2018р. без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням ії до протоколу судового засідання від 27.12.2018р. про залишення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі без розгляду.

Підготовче засідання у даній справі відкладалось на: 27.12.2018р. о 12:00; 14.01.2019р. о 11:20.

Представником позивача у справі у судовому засіданні 14.01.2019р. підтримано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів за вх.№951, а саме: договору за №ХТУ-10/18-40/128-18 від 03.05.2018р., що укладений між позивачем та відповідачем щодо відшкодування витрат на утримання майна, що знаходиться в користуванні відповідача згідно договору оренди №4368-Н від 07.12.2009р., а саме нежитлових приміщень кімнат: №№1-18, розташовані на 1-му поверсі розміщених в 1 поверховій адміністративній будівлі, загальною площею 298,40 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, смт. Куп`янськ-Вузловий, вул. Тополина (колишня Постишева), 2-А. Згідно п.1.4. договору №ХТУ-10/18-40/128-18 від 03.05.2018р. орендоване приміщення використовується з метою розміщення в ньому особового складу військової частини № 9951.

Також, представником відповідача у судовому засіданні надані письмові заперечення за вх.№963.

Представником позивача надані через канцелярію суду 14.01.2019: додаткові пояснення по справі за вх.№953; заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі за вх.№952, в яких позивач зазначає, що проти клопотання відповідача заперечує, оскільки у справі про яку вказує відповідач №5023/482/11 позивачем було Статутне територіально - галузеве об`єднання "Південна залізниця", як балансоутримувач за договором оренди №4377-Н від 23.10.2009р. та підставою для відмови у позові по вказаній справі було звернення до суду неналежного позивача, який не був стороною договору оренди та не мав підстав вимагати від відповідача (орендаря) його виконання в частині спонукання до укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача. Позивач у справі зазначає, що у даній справі позивачем є АТ "Укрзалізниця", який є орендодавцем за договором оренди №4377-Н від 23.10.2009р., отже є належним позивачем. Також, позивач зазначив, що у справі №5023/482/11 предметом позову не були вимоги щодо стягнення фактичних витрат на утримання орендованого майна, тому з урахуванням позиції викладеній у постанові Верховного Суду України у справі №6-1133цс15 від 21.10.2015р. позовні вимоги у справі №5023/482/11 та у справі №922/3129/18 не є тотожними.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.01.2019р. судом залишено без розгляду документи надані позивачем до клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Відмовлено в задоволенні клопотання позивача про встановлення додаткового строку для подання доказів. Повернуто відповідачу письмові заперечення без розгляду. Прийнято до розгляду додаткові пояснення позивача. Прийнято до розгляду заперечення позивача проти клопотання про закриття провадження у справі. Залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України (01135, м. Київ, пр. Перемоги, будинок 14, ідентифікаційний код 37472062). Зобов`язано позивача не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали направити Міністерству інфраструктури України копії позовної заяви з додатками листом з описом вкладення, а докази такого направлення надати суду до підготовчого засідання. Зобов`язано відповідача не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали направити третій особі (Міністерству інфраструктури України) копії відзиву на позовну заяву з додатками листом з описом вкладення, а докази такого направлення надати суду до підготовчого засідання. Встановлено 3-й особі (Міністерству інфраструктури України) строк на подання пояснення щодо позову - 5 днів з дня отримання копії позовної заяви. Встановлено 3-й особі (Міністерству інфраструктури України) строк на подання пояснення щодо відзиву протягом 5 днів з дня його отримання. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Відкладено підготовче засідання на 31 січня 2019 року о 11:00.

28.01.2019р. до господарського суду Харківської області надійшли письмові пояснення третьої особи (Міністерства інфраструктури України) за вх. №240, в яких третя особа зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, оскільки п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 р. №100 "Про стан виконання рішень Президента України Уряду і питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства" не передбачає безкоштовного проведення робіт, пов`язаних з обладнанням, утриманням і ремонтом такого майна Міністерством інфраструктури України. Також, третя особа зазначає про аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України в постанові від 22.03.2017р. у справі №916/3164/14, в якій зокрема зазначено, що не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на балансоутримувача. Також, аналогічні письмові пояснення надані третьою особою до суду через канцелярію 01.02.2019р. за вх.№2853, разом із доказами направлення на адресу сторін у справі. Судом прийняті вказані письмові пояснення третьої особи (Міністерства інфраструктури України) та приєднані до матеріалів справи.

У судовому засіданні 31.01.2019р. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання від 31.01.2019р. про відкладення підготовчого засідання на 14.02.2019 об 12:00.

Представником позивача через канцелярію господарського суду 04.02.2019р. надано заяву про зміну підстав позову за вх.№2971. До заяви про зміну підстав позову позивачем надані докази направлення вказаної заяви на адресу учасників справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.02.2019р. судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову (вх. №2971 від 04.02.2019) та продовжено розгляд справи №922/3129/18 з її урахуванням. Також, вказаною ухвалою судом встановлено відповідачу (Військовій частині НОМЕР_1 ) та третім особам строк на подання пояснення щодо заяви позивача про зміну підстав позову - 5 днів з дня отримання копії зазначеної заяви, але не пізніше 14.02.2019.

12.02.2019р. представником відповідача через канцелярію суду надані письмові пояснення щодо заяви позивача про зміну підстав позову за вх.№3786, в яких відповідач зазначає, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №456 від 24.07.2013р. з метою впорядкування діяльності пунктів пропуску через державний кордон для залізничного сполучення відкриті пункти пропуску пункти контролю на залізничних станціях на ділянці українсько російського державного кордону, зокрема Харків Сортувальний, Харків Пасажирський для пункту пропуску Козача Лопань. На думку відповідача у справі пункт пропуску є більшою організаційною формою ніж пункт контролю і пункт контролю структурно входить в пункт пропуску та охоплюється ним. Відповідач вказує, що договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. припинив свою дію 30.06.2018р., за умовами вказаного договору автоматична пролонгація договору не передбачена, проте відповідач вимушений займати приміщення на залізничному вокзалі «Харків-пасажирський», у зв`язку з виконанням загальнодержавних функцій покладених на відповідача державою з метою охорони і оборони державного кордону, однак чинним законодавством не передбачено виконання договорів, що припинили свою дію. Органам Держприкордонслужби України для здійснення своїх повноважень на державному кордоні не обов`язково укладати договори оренди. Посилання позивача у справі на укладання між сторонами договорів про відшкодування витрат № ХТУ-10/18-40/128-18 від 03.05.2018р. за договором оренди №4368-Н від 07.12.2009р. на думку відповідача є безпідставним, оскільки за вказаним договором відповідач займає приміщення, здійснює прикордонний контроль, здійснює оперативно службову діяльність в пункті пропуску на залізничній станції «Куп`янськ - вузловий» за адресою: смт. Куп`янськ вузловий, вул. Печериці, 2а, проте коштів за користування приміщенням не сплачує, тому відповідач вважає що вказаний договір оренди до предмету спору не відноситься. Також, відповідач зазначив про сплив позовної давності щодо вимог про зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

14.02.2019р. представником третьої особи (Адміністрація Державної прикордонної служби України) надано пояснення щодо заяви позивача про зміну предмету позову за вх.№3984.

14.02.2019р. представником відповідача через канцелярію суду надані додаткові письмові пояснення щодо заяви позивача про зміну підстав позову за вх.№4017.

В підготовчому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу про прийняття письмових пояснень, що надані третьою особою за вх.№3786, та письмові пояснення, що надані третьою особою та відповідачем 14.02.2019р. за вх.№3984 та вх.№4017 відповідно, залишені судом без розгляду.

В підготовчому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 14 лютого 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 19.02.2019 р. о 12:20 год.

15.02.2019р. від третьої особи (Міністерство інфраструктури України) до суду надійшли письмові пояснення щодо заяви позивача про зміну підстав позову за вх.№4176.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.02.2019р. письмові пояснення третьої особи (Міністерство інфраструктури України) залишені судом без розгляду.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача у судовому засіданні просив провадження у справі закрити за відсутністю предмету спору, та в разі не задоволення клопотання про закриття провадження у справі відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Присутні представники третьої особи (Адміністрація Державної прикордонної служби України) у судовому засіданні проти позову заперечували, підтримали позицію, що викладена 3-ю особою у письмових поясненнях, що надані під час розгляду справи, а саме 06.12.2018р. за вх.№34095.

Представник третьої особи (Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області) у судове засідання не з`явився, свого повноважного представника не направив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

За відстеженням поштового пересилання № 555 з офіційного веб-сайту ПАТ "Укрпошта" вбачається, що ухвалу - повідомлення від 14.02.2019р. про проведення судового засідання, що призначене судом на 19.02.2019р. о 12:20 представник третьої особи (Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області) отримав 18.02.2019р. Письмових пояснень щодо своєї правової позиції по справі зазначеною третьою особою до матеріалів справи не надано.

Представник третьої особи (Міністерство інфраструктури України) у судове засідання також не з`явився, свого повноважного представника не направив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Так, за відстеженням поштового пересилання № 228 з офіційного веб-сайту ПАТ "Укрпошта" вбачається, що ухвалу - повідомлення від 14.02.2019р. про проведення судового засідання, що призначене судом на 19.02.2019р. о 12:20 представник третьої особи (Міністерство інфраструктури України) отримав 18.02.2019р. У матеріалах справи містяться письмові пояснення, що подані третьою особою, в яких третя особа позовні вимоги підтримує.

Згідно ч.1 ст. 168 Господарського процесуального кодексу України, у поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, викладає свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю представників третіх осіб (Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області та Міністерства інфраструктури України), а також пояснень третьої особи (Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області) щодо позовних вимог за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23 жовтня 2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (3-я особа по справі) та Військовою частиною НОМЕР_1 (відповідач по справі) був укладений договір оренди № 4377-Н (далі по тексту договір оренди).

Відповідно до п. 1.1. якого 3-я особа передала, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину привокзальної площі асфальтованої біля входу тунелю, площею 67,0 кв.м. та нежитлові приміщення - кімнати №№ 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 244, 245, 246, 247, 248, 249, 250, 251, 253, 254, розташовані в цокольному поверсі 8-ми поверхового будинку вокзалу, площею 283,7 кв.м., що перебували на балансі вокзалу "Харків-Пасажирський" Південної залізниці (СТГО "Південна залізниця).

За умовами договору оренди балансоутримувачем орендованого відповідачем майна було визначено Статутне територіально-галузеве об`єднання "Південна залізниця" в особі "Вокзал Харків - Пассажирський", правонаступником якого на даний час є Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Факт передачі частини привокзальної площі та нежитлових приміщень підтверджується актом приймання-передачі орендованого майна від 23.10.2009р.

Згідно Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, орендар зобов`язаний здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна.

Пунктом 5.11. договору сторони (Регіональне відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Військова частина НОМЕР_1 ) передбачили обов`язок орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна у тому числі на компенсацію плати за землю або договори з відповідними комунальними службами на надання комунальних послуг орендарю, з наданням орендодавцю копій цих договорів.

З 01.12.2015 року розпочата господарська діяльність ПАТ Укрзалізниця, яке відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування та Статуту ПАТ Укрзалізниця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 Питання публічного акціонерного товариства Українська залізниця (далі - Статут) утворено на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, що реорганізовані шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця.

ПАТ Укрзалізниця є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України, реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди.

З 01.12.2015 орендодавцем за договором оренди №4377-Н від 23.10.2009р. стало Публічне акціонерне товариство Українська залізниця, про що 08.02.2016 року сторонами: позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір №П/Л-16342/НЮ (далі по тексту додатковий договір).

Відповідно п.1 додаткового договору сторони визначили, що орендодавцем майна визначеного договором оренди від 23.10.2009р. №4377-Н є ПАТ Укрзалізниця.

Пунктом 2 додаткового договору сторони визначили, що у тексті договору скорочене найменування "Вокзал Харків - пасажирський" Південної залізниці замінити на повне найменування "Виробничий підрозділ "Вокзал станції Харків - Пасажирський" регіональної філії "Південна залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та скорочене найменування "Вокзал станції Харків - Пасажирський філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов`язки за договором оренди.

Згідно п. 10.5 договору оренди перехід права власності на орендоване майно третім особам, не визнаються підставами для зміни або припинення чинності договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників).

Відповідно п.5 додаткового договору п.10.1 договору оренди доповнено абзацом такого змісту:

"Цей договір продовжено з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2016р. включно.".

П.6 додаткового договору сторони погодили, що усі інші умови договору, не порушені даним додатковим договором, залишаються без змін.

У п. 7 додаткового договору сторони визначили, що цей додатковий договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та застосовується до відносин, що виникли між сторонами з 01.12.2015р.

Наразі, як зазначає позивач, відповідно до п.5.11. договору оренди №4377-Н від 23.10.2009р. передбачений обов`язок орендаря протягом 15 робочих днів з укладання договору оренди укласти із балансоутримувачем майна договір на відшкодування витрат балансоутримувача, проте вказаний обов`язок відповідачем не виконано, та у період з моменту укладання договору оренди №4377-Н від 23.10.2009р. договір про відшкодування витрат на утримання майна, що знаходиться в користуванні відповідача за договором оренди не укладено, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом про зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна площею 283,7 кв.м., що перебувають на балансі виробничого підрозділу вокзал станції Харків-пасажирський філії "Пасажирська компанія" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" та надання комунальних послуг орендарю, в редакції, що додається до позову.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати по утриманню Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в сумі 440309,94 грн. за період з 01.12.2015р. по 31.03.2018р., що включають у себе такі витрати: плата за електропостачання; компенсація плати за землю; плата за прибирання території та вивіз сміття (відповідно до договору зі сторонніми особами на прибирання та платіжним дорученням про фактичну сплату) пропорційно до займаної площі; плата за обслуговування будівлі; плата за опалення приміщень.

Позивач зазначає, що звертався до відповідача 11.04.2017року з претензією за №ЛВОК-2-09/705, в якій вимагав укладання договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання майна, що знаходиться в користуванні відповідача за договором №4377-Н від 23.10.2009р.

На вищевказану претензію позивача відповідачем надана відповідь від 18.05.2017р. №721/5791 з відмовою в укладенні договору із посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 року № 100 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства», згідно якої, на думку відповідача, Міністерство інфраструктури України зобов`язане безкоштовно утримувати орендовані орендарем приміщення.

Позивач звернувся до відповідача із претензією №ЛВОК-02-1/967 від 02.06.2017 року з повторною вимогою укласти договір та з вимогою про оплату фактично понесених витрат позивачем на утримання майна, наданого в оренду відповідачу.

На вищевказану претензію відповідач надав відповідь від 20.06.2017 року №721/7430, якою претензія не задоволена з тих же самих підстав.

Відповідач проти позову заперечує, зазначає проте, що:

- витрати по утриманню майна, що знаходиться в користуванні відповідача за договором оренди відносяться до компетенції Міністерства інфраструктури України згідно з Постановою Кабінету Міністрів України "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства" від 22.02.1994 р. №100, а саме на утримання "пункту контролю", що займає відповідач та дане поняття входить до поняття "пункт пропуску", а отже на думку відповідача п.5.11. договору оренди №4377-Н суперечить вимогам чинного законодавства України;

- договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. припинив свою дію 30.06.2018р., а отже посилання позивача на умови договору, що припинив свою дію є безпідставним;

- судом вже вирішено спір, що є предметом позову у даній справі, а саме рішенням господарського суду у справі №922/482/11 від 09.03.2011р. у задоволенні позову СТГО «Південна залізниця» в особі «Вокзал Харків - Пасажирський» до Військової частини НОМЕР_1 щодо зобов`язання відповідача укласти з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, що є предметом договору оренди за договором №4733-Н від 22.10.2009р., судом відмовлено, що на думку відповідача є підставою для закриття провадження у даній справі за відсутністю предмету спору згідно ч.2 ст. 231 ГПК України;

- що виконання вимог п.5.11 договору оренди щодо укладення договору на відшкодування витрат на утримання орендованого майна призводить до порушення відповідачем бюджетного законодавства, оскільки зобов`язання взяті відповідачем без відповідних бюджетних асигнувань не вважаються бюджетними зобов`язаннями;

- відповідач заявляв про сплив строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору оренди, згідно якого в силу положень ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. було укладено між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (3-я особа по справі) та Військовою частиною НОМЕР_1 (відповідач по справі). Договором оренди балансоутримувачем орендованого відповідачем майна було визначено Статутне територіально-галузеве об`єднання "Південна залізниця" в особі "Вокзал Харків - Пассажирський", правонаступником якого на даний час є Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідач отримав майно в оренду, про що свідчить акт приймання передачі приміщення від 23.10.2009р. та не заперечується відповідачем у справі, а саме частина привокзальної площі асфальтованої біля входу тунелю, площею 67,0 кв.м. та нежитлові приміщення - кімнати №№ 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 244, 245, 246, 247, 248, 249, 250, 251, 253, 254, розташовані в цокольному поверсі 8-ми поверхового будинку вокзалу, площею 283,7 кв.м., що знаходяться на балансі вокзалу "Харків-Пасажирський" Південної залізниці (СТГО "Південна залізниця" - правонаступником якого на даний час є Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця").

З 01.12.2015 року розпочата господарська діяльність ПАТ "Укрзалізниця" яке є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту та на даний час змінилася назва позивача на АТ "Українська залізниця", про що позивач повідомляв суд та судом прийнято вказане уточнення.

08.02.2016р. між позивачем (балансоутримувач майна за договором оренди) та відповідачем (орендар за договором оренди) було укладено додатковий договір № П/Л-16342/НЮ, в якому сторони визначили, що орендарем майна є ПАТ "Укрзалізниця".

В п. 6, 7, 8 договору про внесення зміни сторони погодили, що ці зміни набирають чинності з дня їх підписання сторонами та застосовується до відносин, що виникли між сторонами з 01.12.2015р. Сторони домовилися, що даний договір про внесення змін до договору оренди №4377-Н від 23.10.2009 р. Усі інші умови договору, не порушені даним договором, залишаються без змін. Даний договір є невід`ємною і складовою частиною договору оренди від 23.10.2009р. №4377-Н.

Отже, з огляду на вищевикладене, укладений між орендодавцем та відповідачем договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. з наступними змінами, внесеними додатковим договором, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами з моменту його укладання і до його припинення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

В силу ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Згідно ч. 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Отже, з моменту прийняття відповідачем у користування (оренду) обумовленого договором оренди №4377-Н від 23.10.2009 майна, у відповідності до акту приймання-передачі від 23.10.2009, відповідач повинен був відповідно до положень п. 5.11 договору протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна, яким у даній справі є позивач, договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю або договори з відповідними комунальними службами на надання комунальних послуг орендарю, з наданням орендодавцю копій цих договорів.

В свою чергу ухилення відповідача від виконання прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором оренди є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Крім того, частинами 3 та 4 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено обов`язкове укладання договору для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладання договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, затверджений наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774.

Саме на основі цього примірного договору сторони даного спору повинні укласти двосторонній договір, користуючись правом за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч.7 ст.179 ГК України).

Особливості укладання господарських договорів на основі примірних і типових договорів передбачені ст.184 ГК України.

Так, відповідно до ч.3 ст.184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

В силу ст.187 ГК України спори, що виникають при укладання господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Судом перевірено, що зміст проекту договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, запропонований позивачем відповідає змісту примірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю затвердженого наказом Фонду Державного майна України №1774 від 23.08.2000р.

Заперечення відповідача про те, що деякі пункти договору про відшкодування витрат останнього на утримання орендованого майна та відшкодування комунальних послуг є безпідставними та суперечать чинному законодавству судом також не приймаються, оскільки відповідно до ст. 181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Отже пункти договору відносно яких у відповідача є заперечення повинні розглядатися сторонами самостійно із складанням протоколу розбіжностей та вжиття заходів для врегулювання цих розбіжностей, а у разі якщо сторони не дійшло згоди щодо деяких пунктів договору передати їх на розгляд суду. Однак як вбачається з матеріалів справи відповідач ухилився від підписання договору та складання протоколу розбіжностей.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, обґрунтовані.

Проте, договір оренди був укладений 23.10.2009, а тому строк, в який відповідач мав укласти договір з балансоутримувачем орендованого майна про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна у тому числі на компенсацію плати за землю або договори з відповідними комунальними службами на надання комунальних послуг, сплинув 13.11.2009.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідачем у справі заявлено про сплив позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Норма ч.1 ст.261 ЦК України покладає тягар обізнаності особи про стан своїх прав та обов`язків, яка звертається до суду або в інтересах якої інша особа звертається до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, а саме за змістом норми частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Позовна давність - це законний бар`єр на шляху до реалізації права на справедливий суд. Позовна давність ставить право на звернення до суду в залежність від фактору часу, тобто, інакше кажучи, обумовлює це право певною обставиною - обставиною часу. Таким чином, позовна давність по суті становить собою обмеження права на суд, а точніше - обмеження права на доступ до суду. Однак обмеження, встановлюване позовною давністю, як таке не є в усіх випадках порушенням фундаментальних прав людини, проголошених у Конвенції. Як зауважив ЄСПЛ у справі Фінікарідов проти Кіпру існування позовної давності perse не є несумісним із Конвенцією. Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним: воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Однак будь-які обмеження цього права мусять бути виправданими, інакше вони є несумісними із Конвенцією і становлять порушення основоположних прав людини. Згідно із прецедентною практикою ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути до держані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу [до суду] у такий спосіб чи такою мірою, що б зводили нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою.

Положеннями ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України унормовано, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 262 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності починається з 14.11.2009 року та строк позовної давності стосовно вимог про спонукання відповідача укласти договір з балансоутримувачем орендованого майна про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна сплив 14.11.2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2011 році балансоутримувач майна на вказаний час: СТГО «Південна залізниця» в особі Вокзал "Харків-Пасажирський" звертався до господарського суду Харківської області із позовом, в якому просив зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна - частини привокзальної площі асфальтованої біля входу тунелю, площею 67,0 кв.м. та нежитлових приміщень-кімнат з № 235 по № 254, розташованих в цокольному поверсі будинку вокзалу, площею 283,7 кв.м., що перебувають на балансі вокзалу Харків-пасажирський Південній залізниці та надання комунальних послуг орендарю.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.03.2011р. у справі №5023/482/11, що залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2011р., у позові відмовити повністю, в зв`язку з його необґрунтованістю та відсутністю підстав для його задоволення, зокрема оскільки чинним законодавством не передбачається можливості на вимогу третіх осіб (балансоутримувача) - не сторін договору, звертатись до суду з зобов`язаннями виконати стороною умови договору, тобто ініціатива щодо зобов`язання виконати умови договору може надходити тільки від сторони по договору.

Відповідач та третя особа (Адміністрація Державної прикордонної служби України) вважають, що наявні підстави для закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору, проте суд із вказаним твердженням не погоджується з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу, господарський суд закриває провадження у справі, якщо зокрема відсутній предмет спору.

Як зазначав Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015р. у справі №6-1133цс15, щодо закриття провадження у справі у цивільній справі: "суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.".

Враховуючи вищенаведене у суду відсутні підстави для закриття провадження у даній справі за відсутністю предмету спору.

Суд не погоджується із твердженням відповідача у справі про покладення обов`язку з відшкодування витрат на Міністерство інфраструктури України з огляду на таке.

Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1994 р. №100 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» на яку посилається відповідач у відповідях на претензію та у відзиві на позов встановлено, що проведення роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Згідно пункту 2 Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 р. № 751 (далі-Положення № 751) пункт пропуску через державний кордон - спеціально виділена територія на залізничних і автомобільних станціях, у морських і річкових портах, в аеропортах (на аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, а також спеціально виділена акваторія у морських і річкових портах, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

У разі виникнення потреби у створенні умов для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю осіб, транспортних засобів, вантажів і товарів, зберігання транспортних засобів, використання розвантажувально-навантажувальної та іншої спеціалізованої техніки, застосування технічних і спеціальних засобів митного контролю, використання яких у пунктах пропуску обмежене або неможливе, на території окремих залізничних станцій, аеропортів (аеродромів), морських і річкових портів та на території, що суміщається з їх акваторіями, за рішенням Кабінету Міністрів України можуть створюватися пункти контролю. Пункти контролю, на які поширюється дія цього Положення, можуть функціонувати самостійно або для забезпечення діяльності у відповідних пунктах пропуску (пункт 3 Положення № 751).

Таким чином, Положенням № 751 передбачено можливість функціонування і пунктів пропуску і пунктів контролю, при цьому поняття «пункт пропуску» і «пункт контролю» не є тотожними.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 липня 2003 р. № 456 «Про відкриття пунктів контролю через державний кордон» з метою впорядкування діяльності пунктів пропуску через державний кордон для залізничного сполучення відкрито пункти контролю на залізничних станціях: Куп`янськ-Сортувальний, Куп`янськ-Вузловий - для пункту пропуску Тополі; Харків-Сортувальний, Харків-Пасажирський - для пункту пропуску Козача Лопань. Козача Лопань.

Крім того, згідно інформації, що розміщена на офіційному веб-сайті Державної прикордонної служби України, Харків-Пасажирський, Харків-Сортувальний, Куп`янськ - Сортувальний, Куп`янськ-Вузловий визначено як пункти контролю.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1994 р. №100 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» не передбачено проведення Мінінфраструктури України роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах контролю.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідачем займається орендоване приміщення для здійснення пункту контролю, утримання та відшкодування витрат на Міністерство інфраструктури не відноситься, вказані твердження відповідача та третьої особи (Адміністрація Державної прикордонної служби України) не знаходять свого підтвердження.

Разом з цим, зазначення відповідачем та третьою особою (Адміністрація Державної прикордонної служби України) про те, що договір оренди припинив свою дію також є передчасним з огляду на таке.

Підстави та порядок припинення договору оренди передбачені статтею 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до частини другої якої договір оренди припиняється зокрема в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Договором оренди, в редакції додаткового договору, що укладений між позивачем та відповідачем від 08.02.2016р. за №П/Л-16342/НЮ передбачений строк його дії до 30.06.2018 року.

Відповідно до ст. 764 ЦК України та ст. 284 ГК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Враховуючи норми Закону України «Про Державну прикордонну службу України» щодо обов`язковості розташування пункту контролю Державної прикордонної служби України на території позивача, у зв`язку з відсутністю з боку наймодавця - позивача у справі, заперечень щодо користування орендованим майном, а також те, що відповідач не заперечує, що займає приміщення, що є предметом договору оренди №4377-Н від 23.10.2009р., строк вказаного договору оренди є продовженим до 31.03.2019.

Згідно з ч.1 ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а ст.525, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

З наведених норм права та умов укладеного між сторонами договору вбачається, що підписавши договір оренди у відповідній редакції, відповідач взяв на себе зобов`язання здійснювати витрати пов`язані з утриманням орендованого майна, а взявши на себе такий обов`язок, відповідач повинен його виконати.

Крім того, суд вважає зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір оренди №4377-Н від 23.10.2009р. є чинним, в судовому порядку недійсним зазначений договір не визнано, отже і обов`язок відповідача, як орендаря за вказаним договором щодо укладання договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна згідно п.5.11. договору наявний у відповідача з моменту укладання договору

Про обізнаність балансоутримувача про порушення умов п.5.11. договору оренди відповідачем свідчить й звернення балансоутримувача до суду у 2011 році.

У п. 2.1., п. 2.2, п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 господарським судам роз`яснено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

За таких обставин, та з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності, в позові в частині зобов`язання укласти договір слід відмовити.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати по утриманню Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вищевказаного приміщення в сумі 440309,94 грн. за період з 01.12.2015р. по 31.03.2018р., що включають у себе такі витрати: плата за електропостачання; компенсація плати за землю; плата за прибирання території та вивіз сміття (відповідно до договору зі сторонніми особами на прибирання та платіжним дорученням про фактичну сплату) пропорційно до займаної площі; плата за обслуговування будівлі; плата за опалення приміщень.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати:

- безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність;

- з акту управління господарською діяльністю;

- з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

- внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

- у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Майже аналогічною за своїм змістом є ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до п. 1 цієї норми підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

- договори та інші правочини.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі у сторін були відсутні договірні відносини щодо відшкодування витрат на утримання майна за договором оренди №4377-Н від 23.10.20009р. у період з укладання вказаного договору по теперішній час, отже у сторін відсутні договірні відносини на відшкодування будь-яких витрат.

Також, суд зазначає, що позивачем у якості доказів понесених витрат на утримання майна, що понесені позивачем та заявлені до стягнення з відповідача, а саме: плати за електропостачання; компенсації плати за землю; плати за прибирання території та вивіз сміття пропорційно до займаної площі; плати за обслуговування будівлі; плати за опалення приміщень в сумі 440309,94 грн. за період з 01.12.2015р. по 31.03.2018р. включно, були надані: розрахунки компенсації, довідки про споживання електроенергії; довідки про перерахування за договором прибирання, калькуляція витрат, довідка про витрати по заробітній платі робітників, довідка площ звіти позивача про доходи та витрати за видами економічної діяльності, довідка щодо опалювальної площі, що підписані або головним бухгалтером та економістом Виробничого підрозділу вокзал станції Харків - Пасажирський філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Укрзалізниця", або в.о. начальника вокзалу станції "Харків Пасажирський" та головним бухгалтером.

Згідно вимог ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд позбавлений права самостійно збирати докази, а відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 73, 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи вищенаведене та те, що між сторонами відсутні договірні відносини на відшкодування витрат на утримання орендованого за договором оренди №4377-Н від 23.10.2009р., що є підставою для оплати таких витрат з боку орендодавця, яким є відповідач у справі, а також те, що позивачем не надано належних доказів, що такі витрати дійсно понесені позивачем на утримання орендованого відповідачем майна, як-то платіжні доручення, квитанції, банківські виписки тощо, про сплату відповідних витрат, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат у розмірі 440309,94 грн., а тому у задоволенні позову відмовляє повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір у разі відмови в позові покладаються на позивача, а отже судовий збір у розмірі 8366,65 грн. покладається на позивача та стягненню з відповідача не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач: Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03680, м.Київ, вул.Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 21 А, код ЄДРПОУ ВП: 41022900).

3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61057, м.Харків, м-н. Театральний, буд. 1, ідентифікаційний код 23148337).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (61045, м. Харків, вул. Клочківська, 228 П, ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

3-і особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Адміністрація Державної прикордонної служби України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 26, ідентифікаційний код 00034039).

2. Міністерство інфраструктури України (01135, м.Київ, пр. Перемоги, будинок 14, ідентифікаційний код 37472062).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено 26.02.2019 р.

Суддя І.О. Чистякова